Mariela Årsandøy

Vågemot

Slekten fra havet 3

Til min oldemor Sigrid Margrethe Dahle,

født Gansmoe. Dine memoarer inspirerte

meg til å fortelle denne historien.

De viktigste personene i
Slekten fra havet – Vågemot:

Ravna Overgård – bokens hovedperson, fiskerdatter

Andreas Overgård – Ravnas lillebror

Helene Overgård – Ravnas mor

Ragnar Overgård – Ravnas far

Eleonore (Nore) Olsen – Ravnas bestevenninne, væreierdatter i Vikan

Haldor Olsen – Nores far, væreier i Vikan

Othelie Olsen – Nores mor, gift med Haldor

Kristian Lorentzen – væreier på Andenes, eldste sønn av Anthona og Gjermund Lorentzen

Henning Lorentzen – yngste sønn av Anthona og Gjermund Lorentzen

Anthona Lorentzen – forhenværende væreierfrue på Andenes

Gjermund Helmer/Lorentzen – forhenværende væreier på Andenes

Elida Endresen Lorentzen – jenta i dagboken

Hans Endresen – Elidas far, død

Astri – Elidas «barnepike»

Bertha – innejente på Rammeberg

Hilde – grovtaus på Rammeberg

Emine – innejente på Rammeberg

Olga – kokke på Rammeberg

Lars – dreng på Rammeberg

Ottar – dreng på Rammeberg

Torben Myhrvoll – fiskersønn

Jørgen Mathisen – dreng på Kiilgården

Kapittel 1

Andenes, 1. september 1921

Kvitring fra småfugler, svanenes rue klagesang, og måsenes iherdige skrik blandet seg med blodet som suste i ørene. Astri kjente at et tungt trykk ble kastet over henne – hun hadde reist seg for hurtig.

Solen varmet ryggen da hun satte den ene foten foran den andre. Hun stirret på Ravna gjennom klaser av hår, som falt ned i ansiktet hennes. Synet av den mørkhårede piken, som lå flatt på gresset, rørte ved noe i henne. Noe hun trodde var blitt begravd for lenge siden. Nå fylte det henne, hele henne, varmet henne.

Hun kvapp til da hun så den rødhårede, unge kvinnen riste Ravna forsiktig i skulderen. Ravna løftet den ene hånden til hodet, men ble liggende. Astri bråstanset. Ravna våknet! Men, da kom hun jo til å få øye på henne. Det måtte ikke skje! Hun maktet det ikke!

Transen var brutt. Astri så seg rundt, lette febrilsk etter steder å gjemme seg. Blikket stanset ved en samling av to spinkle, skjeve bjørketrær, omkranset av høyt gress. Der! Hun trakk sjalet bedre om seg, skjulte ansiktet, skulle akkurat til å snu om da hun hørte en stemme rope. Det var den rødhårede.

– Hallo? Du, dær! Æ kunne trængt litt hjælp her! Hjertet stanset å slå. Hun var oppdaget!

– Spreng, Astri, spreng. Nu må du vækk, Astri, mumlet hun panikkslagent for seg selv.

Raskt snurret hun rundt og løp. Hun løp så fort at føttene nesten ga etter, og den metalliske smaken av blod fylte munn og svelg. Hun stanset ikke før hun var sikker på at de ikke kunne se henne lenger. Da sank hun sammen i veikanten og slo armene om seg selv, la seg over på siden slik at hun ble liggende i fosterstilling.

Gråten kom. Først i små snufs, etter hvert i hulk – det lød som om hulkene slet med å trenge seg gjennom noe trangt, derfor lød de lave til høye for hver gang de forlot henne. Om alt bare hadde vært enklere, tenkte hun og nappet til seg et flatt, langt gress-strå, som hun snurret rundt lillefingeren. Hun snurret gress-strået så hardt at en smertelig murring klemte om kjøttet. Hun stanset ikke, snurret bare enda hardere. Tankene gikk tilbake. Tilbake til en tid hun helst ville glemme.

Andenes, 13. januar 1902

Den kalde vintervinden rev i huden, frøs innsiden av neseborene da hun snufset. Snøen hadde nettopp lagt seg, og fikk henne til å se klønete ut der hun fulgte etter det lille følget. Vissheten om at det ikke hadde kommet flere mennesker gjorde henne sint og fra seg på samme tid. Den arme jentungen fortjente bedre.

De gikk på rekke langs en halvveis nedtråkket sti som førte fra kirken, gjennom smijernsporten som bandt den massive betongmuren sammen, og videre forbi alle gravsteinene. Gravsteiner som strakk seg mot himmelen i forskjellige størrelser. Det var lett å se hvem som hadde betydd noe, og hvem som ikke hadde det.

De stanset ved en jordhaug. Ved siden av jordhaugen tronet en hvitmalt kiste, som balanserte på to trebjelker over et dypt hull i bakken. Astri kjente at noe smertefullt samlet seg øverst i magen. Smerten ville ut, så hun bet tennene hardt sammen mens hun lukket øynene.

Hun ville ikke se på dem som sto nærmest presten, de som gikk for å være pikens nærmeste familie. Synet av den pelskledde kvinnen, og mannen i frakk og flosshatt, gjorde henne rasende, uvel. Så nå ville de vise seg i forbindelse med jentungen, nå som det var for sent! Ikke hadde de latt pikens småbrødre få være med, heller.

Hun lot blikket gli videre til Torger. Den staute unggutten sto rett som en stokk og vridde sjøvottene hardt mellom hendene. Bak ham vokste et ensomt lite tre, som strakte greinene sine mot ham. Men han lot seg ikke merke med treets spinkle fingre, der de rusket ham i håret som stakk frem fra den tykke vinterluen. Ansiktet hans var som forstenet. Blekt, men likevel rosa av vinterens kulde. Ikke en muskel rørte seg. Stakkars gutt, tenkte Astri. Dette ville ikke bli lett for ham. Han ville nok aldri glemme.

Den gråhårede presten sang et vers av en ukjent salme. Astri skulle ønske at han i det minste kunne ha sunget en salme som hadde vært kjent for piken. Hun la armene om seg selv og festet blikket til den massive betongmuren, som fungerte som et gjerde rundt kirkegården. Det lå et tungt lag med snø over den, men hun kunne likevel ense frosne rester av mose som grodde frem fra huller og sprekker.

Salmens siste tone døde ut og presten viste de nærmeste med seg mot den høyreiste, hvitmalte trekirken. Astri så på Torger igjen. Hun ville så gjerne legge armene rundt ham. Men holdningen hans viste ikke til ønske om trøst. Derfor sa hun ingenting, stilte seg bare ved siden av kisten, trakk hånden ut av votten og la den på den kalde treplaten. Hun trengte ikke å bruke ord. Hun visste at piken hørte tankene hennes.

Stille kneppet hun opp den slitte, mørke kåpen og trakk frem en rød rose. Hun hadde brukt store deler av lønnen på blomsten, ville at piken i det minste skulle ha dette – en varm hilsen med seg videre. Rosen lyste i klar kontrast til den hvite snøen. Synet fikk frem tårer i øynene hennes.

Ved lyden av hennes eget, stille hulk, knakk Torger sammen. Han tumlet fremover og landet på kne ved siden av kisten. De bare hendene hans ble rosa av kulde da han klemte dem mot treverket. Astri sank ned ved siden av ham, la en hånd på den skakende, brede skulderen hans mens hun studerte den sirlige skriften på den lille, grå steinen foran kisten.

Elida Endresen Lorentzen

Født: 26.07.1883 Død: 05.01.1902

Hvil i fred

Kapittel 2

KARJOLEN MÅTTE HA truffet en stein, for den humpet så kraftig at Ravna måtte holde seg fast i seteryggen. Øynene lukket seg, og hun tok seg til hodet. Det gjorde godt å hvile musklene i den spente nakken litt.

Tvers over henne satt Nore med begge albuene plantet i fanget mens hun lente seg forover og studerte Ravna nøye. De grønne øynene under de rynkede øyenbrynene fortalte at hun var redd for at Ravna skulle svime av igjen. Og hun kom neppe til å roe seg før hun var kvitt problemet, tenkte Ravna. Gud, som hodet verket. Om pinen bare hadde gitt seg litt, kunne hun ha sortert tankene sine.

Hun hadde kommet til seg selv ganske kort tid etter at alt ble svart, hadde Nore fortalt. Men øresuset og hodepinen hadde fremdeles ikke gitt seg. Svimmel og ustødig var hun også. Hun hadde kjent etter om det var annet som plaget henne. Var hun varm? Frøs hun? Kvalm? Men hun hadde kommet frem til at hun ellers var helt frisk. Det hadde nok bare blitt for mye for henne.

Nore hadde støttet henne tilbake til væreierboligen i Vikan. Ravna kunne ikke huske en lengre spasertur noensinne. Og da de kom frem til den herskapelige, hvitmalte sveitservillaen, sto heldigvis Lars allerede og ventet.

Ravna smilte for seg selv. Herr og fru Olsen hadde kommet tumlende ut på tunet og okket og akket seg på hennes vegne, selv om Ravna hadde prøvd å roe dem med at hun var helt i orden. Hun hadde likevel fått med seg en spekepølse, en remse med tørrfisk og en flaske med rødvin.

Tanken på det salte kjøttet og den salte fisken fikk henne til å klemme hendene mot magen. Den rumlet. Kanskje hun skulle oppsøke Kristian og ta med seg pølsen og vinen? I det samme ideen ble til, sluknet den som en utblåst flamme.

Hun ville slettes ikke drikke vin med Kristian! Nore hadde sagt at de hadde vært sammen, på den måten. Det kunne hun ikke tilgi. Han hadde jo lovet henne at han aldri kunne ha gjort noe slikt mot henne – bruke henne for så å gå videre. Men hvorfor skulle venninnen ellers ha sagt det? Ingen løy vel om slikt?

Hun lukket øynene da bilder av Nore og Kristian fløy forbi. Bilder av varme kropper og lemmer som knyttet seg i hverandre. Nei! Hun ville ikke tenke på det!

– Går det bra med dæ?

Nore lente seg endelig tilbake, la armene i kors. Godt, tenkte Ravna, jo lenger unna venninnen satt, jo mindre ville det grønne, skarpe blikket kunne tyde henne. Nore måtte ikke skjønne at det var ordene hennes, og ikke varmen, som hadde gjort henne svimmel og deretter ført til at hun besvimte.

– Ja da, svarte hun stille, men beholdt øynene lukket.

– E du sekker? Kanskje vi skulle telkalle doktorn? Æ meine, det e tross alt andre gång du svime av på bære nån uke.

Ravna åpnet øynene.

– Alt går bra. Æ træng ikkje nåkka doktor. Fresk som en fesk, e æ.

Hun snudde seg litt til siden og så ut av vinduet, for å vise at hun ikke ville snakke mer. Hun ville ikke se på Nore. Hun kunne ikke. Ikke uten å bli vitne til sin egen ville fantasi, som fremkalte bilder hun ikke ville vite av.

– Næivæll. Nu e vi i hvært fall fremme.

Ravna hadde også fått øye på Rammeberg. Det virket som om det ruvende hovedhuset sto der og lo av henne, ba henne reise igjen. Og hadde det ikke vært for lønnen hun fikk for arbeidet, ville hun faktisk gjort nettopp det. Særlig, motsa en stemme inne i henne. Du hadde blitt værende uansett. Kristian bor jo her!

– Næi, nu!

Rødmen steg. Hun hadde sagt ordene høyt. Nore så på henne med et hevet øyebryn mens hun satte seg nærmere den lille døren – Lars ville snart åpne for dem.

– Næi, ka? spurte hun, og trakk til seg den lille portemoneen sin.

Ravna så alle andre steder enn på venninnen.

– Ingenting.

Nore studerte henne litt før hun svarte.

– Nu må du komme dæ innomhus. Æ trur ikkje frua blir glad om du blir sængeligganes igjæn. Du lå altfør længe sist gång du va syk.

Hørte hun riktig? Satt venninnen der og beskyldte henne for å ligge unødig til sengs?

– Æ lå så længe som æ måtte, svarte hun bare.

Om venninnen virkelig var så blind for virkeligheten, fikk hun bare være det. Selv var hun lei av Nores stadige humørsvingninger og påfunn. Hun kom ikke til å tilbringe mer tid med venninnen enn nødvendig, fra nå av. Nore fikk heller kose seg med fru Lorentzen!

Tanken på fruen fikk henne til å fryse, til tross for at karjolen var varm. Hadde fruen virkelig slått hull i robåten med vilje? På hvilken annen måte hadde hun fått kjennskap til de store hullene?

Døren åpnet seg, og Lars ba henne armen etter at Nore hadde smøget seg ut. Ravna tok takknemlig imot. Hun var slettes ikke så stø på beina som hun hadde betrygget venninnen med. Det føltes trygt å holde seg i Lars sin sterke overarm.

– Kordan går det, Ravna?

Da Lars så smilet hun svarte ham med, lo han ertende.

– Ka det e med dæ og det å dåne? Æ trudde bære det va fisefine fruer som gjor sånt.

– Tøv på dæ! lo Ravna tilbake og dasket ham med den ledige hånden.

Han så tamt ned på den slappe hånden hennes, for så å se alvorlig på henne.

– Skulle det dær gjøre ondt?

Ravna lo enda høyere. Lars klarte alltid å få henne til å føle seg bedre.

– Æ går inn, mumlet Nore, som ikke hadde trukket på smilebåndet av vitsene til Lars.

Hun så nærmest fornærmet ut, stusset Ravna. Nore var vel ikke sjalu? Det gikk da ikke an! Lars måtte ha merket seg det samme sure draget over Nores holdning, for nå slapp han Ravna og så bedende på henne, prøvde å le alt vekk.

– Nore, då.

– Næi, nu får dåkker gå telbake tel arbeide dåkkers! Tjænera som dokker e, får dokker betalt!

Ravna slapp armene rett ned. Hvordan våget hun? Hun skulle til å fly på den ranke ryggen, men ble holdt tilbake av Lars.

– Ikkje bry dæ om ho.

Det blå blikket hans var blankt, bedende. Hun slapp ut luften, som om noen hadde stukket hull på henne for å tappe henne for sinne. Men hun følte seg fremdeles varm da hun sa noe.

– Vi får komme oss inn, vi å.

Lars leide henne med seg rundt hushjørnet. Hun var ikke redd for å falle lenger. Grunnen til at hun fremdeles holdt fast i armen til Lars, var at det føltes trygt med en sterk kropp ved siden av seg. Og da de kom ut på lysningen bak huset, var hun glad for støtten. Hadde hun gått alene, hadde hun tippet over ende igjen.

I andre etasje, bak en lett blondegardin, sto fru Lorentzen og iakttok henne. Det hvite håret var bundet så hardt bakover at de rynkete kinnene ikke så like furete ut lenger. De smale, kalde øynene spiddet henne, fikk henne til å trekke Lars nærmere.

– Frys du? spurte Lars da han merket at kroppen hennes stivnet.

– Næida.

Men hun løy. Anthona trakk gardinen foran ansiktet sitt og fjernet seg fra vinduet. Ravna klarte endelig å flytte blikket til tjenerdøren. Hun hadde visst fra første stund at fru Lorentzen ikke var en kvinne som lot seg pille på nesen. Men at hun skulle være farlig, hadde ikke falt henne inn. Nå visste hun bedre. Kristians mor hadde noe kaldt over seg, og hun hadde rettet dette kalde mot henne. Hvorfor, ante hun ikke. Og hun aktet ikke å finne ut av det heller. Fra nå av skulle hun gå stille i dørene, stryke fruen med hårene. For hva som kunne skje ellers, turte hun ikke å tenke på.

Lars holdt hånden frem, satte den ene foten på den moserike trappen og viste henne inn i kjøkkenet. Kun Olga og Bertha var å se. Da var vel de andre jentene opptatt på annet vis, antok hun og satte seg ved langbordet. Bertha snudde seg vekk fra grua, der hun sto og kokte kveldsgrøt, og videre mot Ravna. Den eldre innejenta satte den ene hånden i siden og viftet tresleiven mot henne.

– Ka som har forn i dæ? Du ser jo drivanes bleik ut. Og det sjøl om det e varmt her inne!

Ravna så takknemlig på Lars da han stilte seg inntil kjøkkenbenken, rev til seg en liten bit av brøddeigen som lå der, og viftet i løse luften mens han svarte for henne.

– Solstekk.

Bertha vendte seg mot ham, slo kjøkkenhåndkledet etter ham da hun så hva han puttet i munnen.

– Solstekk i september?

Lars gliste og heiste på skuldrene.

– Ja, tydeligvis.

Bertha gikk bort til Ravna og la hånden over pannen hennes.

– Du e litt varm. Du får gå inn i biblioteket og dagligstua og se tel gløden i peisan, og så får du heller komme telbake og sætte dæ ned her å slappe av.

Ravna reiste seg og nikket til svar, og så gikk hun stille ut av kjøkkenet. Hun så i gulvet hele veien til biblioteket, og ble lettet da hun så at rommet var tomt. Gløden i peisen hadde dødd ut, så det var bra at Bertha hadde sendt henne inn for å se til den. Herskapet skulle ha varme værelser helt til de hadde gått til sengs. Værelsene skulle også være gode og varme når de sto opp – noe som betydde at tjenerne måtte stå opp i otta og tenne opp.

Hun la godt med torv inn i peisens åpne gap, strødde over litt småkvist og tente opp med fyrstikkene hun fant i torvkassen. Da torven glødet og småkvisten spraket og knakk mens den ble fortært av ilden, reiste hun seg opp igjen. Svimmelheten kom som kastet over henne. Selv skjønte hun ikke hvorfor hun var så svimmel, det hadde jo gått lang tid siden hun falt over ende nå. Hun måtte ha strukket en muskel i fallet, og dermed blitt svimmel.

Hun lukket seg ut av biblioteket, gikk tvers over gangen og videre inn i dagligstuen. Der stanset hun brått. Bertha så bekymret på henne, fra der hun sto og serverte snitter. I den ene røde stolen satt Kristian. Han hadde fulgt Berthas blikk, og så nå like bekymret ut. I den andre stolen, maken til den Kristian satt i, satt fruen. Og hun så ikke blid ut.