Deon Meyer

Ikaros

Oversatt av Eve-Marie Lund, MNO

Les ennemis du vin sont ceux qui ne le connaissent pas.

(Vinens fiender er de som ikke kjenner den.)

Sitat tilskrevet både «Prof. Dr Sellier, Journal de Médecine», iflg. Boland, Wynland, Vlok Delport, Nasionale Boekhandel, 1955, og «Professor Portman»

(http://www.alpes-flaveurs.com), antagelig professor Michel Portmann, lege fra Bordeaux.

I kliniske omgivelser gir enkelte deprimerte uttrykk for en sterk tilbøyelighet til å føle skyld for å ha overlevd, det vil si skyld for å ha overlevd en elsket persons død, eller skyld fordi de har det bedre enn andre.

Guilt, fear, submission and empathy in depression. (Skyld, frykt, underkastelse og medfølelse i depresjon) Lynn E. O’Connor, Jack W. Berry, Joseph Weiss, Paul Gilbert i Journal of Affective Disorders 71 (2002) s. 19–27.

1

Det var et komplott mellom himmel og jord som avdekket liket av Ernst Richter. Som om universet sammensverget seg for å gi rettferdigheten en hjelpende hånd.

Først var det stormen 17. desember, litt over klokken åtte om morgenen. Den var av det sjeldne slaget, men ikke helt uvanlig, og oppsto ved et isolert lavtrykk: et blåsvart, svulmende monster som dundret inn fra Atlanterhavet like nord for Robben Island.

Skymassene slo spektakulære, hvite forgreninger som tunger inn over hav og land. På under en halvtime slapp en tett gardin av regn 71 mm over Bloubergstrand og Parklands, Killarney Gardens og Zeezicht.

Det oppsto flomskader og trafikkaos. Både vanlige og sosiale medier gjentok åndeløst det store G-uttrykket: Global oppvarming.

Men når det gjaldt liket, var jordens bidrag mer beskjedent; bare konturene av gressletten på den andre siden av Blouberg, der sørøsten hadde modellert sanddynene som en blind billedhugger og dermed kanalisert flommen dit. Den avdekket føttene til Ernst Richter. Den ene var naken og tragisk, og på den andre dinglet en svart sokk komisk på halv stang.

Det siste leddet i kausalkjeden var skjebnen, som fikk den tjueni år gamle kameramannen Craig Bannister til å stoppe rett i nærheten klokken 11.17, langs Otto du Plessis Drive, kystveien mellom Blouberg og Melkbosstrand. Han gikk ut av bilen og kjente prøvende på været. Den verste vinden hadde løyet, og skylaget var i ferd med å sprekke opp. Han ville prøve det nye modellflyet sitt, et DJI Phantom 2 Vision Plus med stabilisert videokamera med høy oppløsning. Det var et såkalt «quadkopter», et teknologisk mirakel i miniatyr, utstyrt med GPS og Wifi-nettverk som gjorde at han kunne koble iPhonen til kameraet. Han kunne se videoen på telefonskjermen bare noen millisekunder etter at Phantomen hadde filmet der oppe i luften.

Like etter klokken 11.31 rynket Bannister pannen over et merkelig bilde og manøvrerte Phantomen lavere og nærmere. Han lot den henge en meter over det han hadde sett, helt til han var sikker.

Sand, svart plast og føtter. Helt tydelig.

Han sa ingenting. Han kikket opp fra iPhonen for å anslå nøyaktig hvor Phantomen hang i luften, og begynte å gå raskt i den retningen. Det føltes som om videobildet var en fiksjon, som et tv-drama, noe han ikke kunne tro på. Han fulgte en svingete vei mellom planter og buskvekster, opp og ned av sanddynene. Først da han nådde toppen av den siste haugen, kunne han se det på nært hold. Han gikk enda nærmere mens han etterlot seg et ensomt spor i sanden, som var glattstrøket av regn.

Føttene stakk ut under den tykke, svarte plasten som liket tydeligvis var rullet inn i. Resten lå ennå under sanden.

«Skitt,» sa Craig Bannister, profetisk nok.

Han grep etter telefonen som fremdeles satt klemt fast på radiokontrollen. Så gikk det opp for ham at Phantomen fremdeles hang i luften en meter over bakken, travelt opptatt med å filme. Han lot quadkopteret lande og slo av alt. Så ringte han.

Klokken 13.14, i Ocean Basket på Kloof Street, ringte kaptein Benny Griessels telefon. Han sjekket skjermen og så at det var major Mbali Kaleni, den nye sjefen ved Directorate for Priority Crime Investigations, Direktoratet for etterforskning av prioriterte forbrytelser – også kjent som DPCI, eller «Haukene», Voldsavsnittet. En mulig sjanse til flukt. Han svarte raskt, med et vagt håp.

«Benny, jeg er lei for å avbryte lunsjen din …»

«Ikke noe problem,» sa han.

«Jeg trenger deg i Edgemead. Farmersfield Road. Vaughn er også på vei dit.»

«Jeg er der om tjue minutter.»

«Overbring mine unnskyldninger til familien din.» For hun visste om den «spesielle middagen» Griessels kjæreste, Alexa Barnard, hadde arrangert.

«Det skal jeg gjøre.»

Han avsluttet samtalen. Alexa, Carla og Van Eck-fyren hadde overhørt samtalen. De så på ham. Sønnen hans, Fritz, hadde fremdeles nesen begravet i mobilen.

«Ai, pappa,» sa datteren hans, Carla, med en blanding av forståelse og skuffelse.

Alexa tok hånden hans og klemte den medfølende.

«Jeg beklager,» sa Benny og reiste seg. Han kjente at det verket i siden og armen, men ikke like ille som i dag morges. «Jeg må til Edgemead.»

«Et stort mord?» spurte Van Eck-fyren. Han var Carlas nye «venn», en Jesus-kopi med skulderlangt hår og glissent skjegg.

Griessel ignorerte ham. Han grep lommeboken og fant frem kredittkortet. Han rakte det til Alexa, og ble lettet da hun nikket og tok imot. «Bare gi meg et kyss,» sa hun. «Sjefsetterforskeren min.»

På sletten bak sanddynene øst for Otto du Plessis Drive gravde de forsiktig opp liket av Ernst Richter, mens det symbolsk nok blåste kraftig opp et par minutter før vinden la seg igjen. Solen stakk plutselig frem bak skyene, straks varm og blendende der den reflekterte sandsletten og det stadig opprørte Atlanterhavet.

Videoenheten fra SAPS gjorde sine opptak, mens krimteknisk var opptatt med å øse opp sanden rundt liket og helle den i merkede plastposer.

Adjutantetterforsker Jamie Keyter fra Table View hadde ledelsen. Han hadde sperret av området ti meter rundt funnet med polititape og gitt to uniformerte ordre om å styre trafikken på Otto du Plessis Drive og holde nysgjerrige unna. Deretter hadde han avhørt Craig Bannister grundig, i den mistenksomme, lett anklagende tonen han pleide å bruke ved slike anledninger.

«Hvorfor kom du hit for å prøve det lille flyet ditt?»

«Det er ingen lov som forbyr det.»

«Jeg vet det. Men hvorfor dro du ikke til det stedet ved Vlei, der de flyr de små flyene?»

«Det er for folk som har modellfly som hobby.»

«Jaså?»

«Hør her, jeg har nettopp fått denne greia. Jeg er profesjonell D.O.P. Dette er en …»

«Hva er D.O.P?»

«Director of Photography. Fotograf. Jeg jobber med tv- og filmproduksjon. Dette er den nyeste teknologien når det gjelder kamerabevegelser. En drone med HD-kamera. Jeg må kunne øve med det uten å måtte smette unna hundre små modellfly.»

«Har du lisens på den?»

«Lisens? Man trenger ikke lisens på en så liten drone.»

«Så du bare stoppet her?»

«Det stemmer.»

«Litt av et sammentreff.» Jamie Keyter på sitt mest ironiske.

«Hva mener du?»

«Jeg mener ingenting. Jeg spør.»

«Hør, jeg kjørte til jeg fant et sted med fin utsikt,» sa Bannister med den største tålmodighet. «Veien, havet, fjellet. Bare se. Det er ganske spektakulært. Jeg trengte å øve på å fly denne greia, men jeg ville prøve kameraet også, på noe som er verdt bryet. Som denne utsikten.»

Jamie Keyter tok Ferrari-solbrillene av nesen for å gi Bannister jeg-kan-se-tvers-igjennom-deg-blikket.

Mannen bare sto der og ventet urolig.

«Så du har alt på video?» spurte Keyter endelig.

«Ja.»

«Få se.»

De så videoen på mobiltelefonen sammen. To ganger. «Ok,» sa Keyter, og ga Bannister ordre om å vente ved bilen sin. Adjutanten satte Ferrari-brillene tilbake på nesen. Iført svart poloskjorte som viste de svulmende overarmene, svarte chinos med svart skinnbelte, med hendene på hoftene, stirret han på de to føttene som stakk frem under den svarte plasten.

Han var svært fornøyd med seg selv. Tross misfarging post mortem tilhørte føttene helt klart en hvit mann. Det betydde medieoppmerksomhet.

Jamie Keyter elsket medieoppmerksomhet.

Benny Griessel, førtiseks år gammel, alkoholiker på rehabilitering, seks hundre og to dager på vannvogna, satt og stirret ut gjennom frontruten på bilen sin, der han satt fast i trafikken på Buitengracht.

Vanligvis hatet han desember.

Vanligvis ville han ha forbannet dette sirkuset av ferierende mennesker med et undertrykt Jissis. Spesielt disse fordømte folkene fra Gauteng som raste ned til Cape Town så fort de kunne i sine skinnende, nye BMWer og med feite lommebøker, klare til å blåse hele julebonusen her i byen. Med en holdning som sa nå-skal-vi-riste-Cape-Town-våken. Og hele befolkningen i de nordlige forstedene på Cape som ga alle hemninger på båten og strømmet til stranden, sammen med europeere på flukt fra vinterkulden.

Vanligvis ville han ha grublet forbitret over konsekvensene av denne invasjonen. Det var ingen ledige parkeringsplasser, trafikken stinket, prisene steg til det dobbelte og kriminalstatistikken føk minst tolv prosent oppover, fordi alle drakk som svamper og slapp løs alle de gale demonene.

Vanligvis. Men ikke i år. Nedtryktheten var i ham og over ham og omkring ham, som en mistrøstig sky. Igjen. Fremdeles.

Lettelsen over å ha sluppet fra Ocean Basket hadde fordampet. På vei til bilen hadde tungsinnet i stemmen til Mbali trengt igjennom til ham. Det dempede, bestyrtede, forsterket ved at hun forsøkte å skjule det. I sterk kontrast til den positiviteten hun hadde forsøkt å utstråle som gruppeleder.

Jeg trenger deg i Edgemead. Farmersfield Road. Vaughn er også på vei dit.

Det var altså noe riktig ille på gang. Og han orket ikke det lenger.

Derfor var desembersirkuset og den trege trafikken i dag snarere en velsignelse enn en torn i kjødet.

Det kriminaltekniske teamet hadde avdekket hele Ernst Richters lik.

Adjutant Jamie Keyter kalte videoenheten nærmere så de kunne filme det: den tykke, svarte plasten som var rullet rundt liket, bare akkurat ikke lang nok til å dekke føttene, og det blodrøde tauet som var bundet så grundig rundt det – øverst ved hodet, rundt livet og rundt anklene.

Keyter hadde sett pressefotografen som prøvde å ta bilder med langlinse fra Otto du Plessis Drive. Derfor sto han bredbent med hendene på hoftene, selve bildet på en etterforsker som hadde kontroll over åstedet. Han holdt øye med videogruppen, helt til han var sikker på at det var gjort opptak fra alle mulige vinkler.

«Ok,» sa han. «Vekk med dere.» Og så, til krimteknisk, med en bydende håndbevegelse: «Kutt ham opp.»

De to kriminalteknikerne valgte de riktige redskapene fra utstyret sitt, løftet opp polititapen og knelte ved offeret. Én skar varsomt løs tauet. Den andre tok tauet og pakket det i en bevispose.

Jamie Keyter dukket under tapen og gikk bort til liket. «Vi ruller ham ut.»

Det tok nesten ti minutter, for de måtte jobbe forsiktig, og plaststykket virket endeløst. Mennene fra krimteknisk brettet hver annen meter av plasten for å begrense kontaminering.

De uniformerte, videoenheten, de to kriminalbetjentene og ambulansefolkene tok alle nysgjerrig et skritt nærmere.

Til slutt var kroppen avdekket.

«Han har ikke vært her lenge,» sa den ene kriminalteknikeren, for det var ganske få tegn på forråtnelse, bare en generell formørking av huden, det blålilla nettet av livor mortis var synlig på føttene og undersiden av nakken, og sandkornene som klistret seg til kroppen fra hode til fot. En tynn mann, middels høy, med tykt, mørkebrunt hår, kledd i svart T-skjorte med ordene Jeg nekter å gå i ordkrig med en ubevæpnet person i store, hvite bokstaver, og blå jeans.

«Kanskje en uke eller så,» sa den andre, og syntes at offerets ansikt virket vagt kjent, men kunne ikke plassere ham i øyeblikket. Han undertrykte impulsen til å si noe om det.

Det var det nærmeste noen var ved å identifisere Ernst Richter på åstedet.

«Han er blitt kvalt med noe,» sa den andre kriminalteknikeren, og pekte på den dype misfargingen som lå som en ring rundt halsen.

«Tydeligvis,» sa Jamie Keyter.

2

Farmersfield Street hadde en stille, middelklasseaktig stemning av ro denne onsdags ettermiddagen. Rekker av kremfargede og hvite fireroms utbyggervillaer med røde takstein og pene gressplener. Stormen den morgenen hadde etterlatt et spor av grener og blader i gaten.

Griessel trengte ikke lete etter adressen. Han så naboene stå i små, triste grupper og politibiler parkert i en klynge på fortauet. Han ble sittende med hendene på rattet og se ned.

Han hadde ikke lyst til å gå ut.

Det var skjedd noe som hadde forstyrret normaliteten i forstaden Edgemead; noe han visste ville forverre nedstemtheten han hadde følt de siste månedene. Minibussen til PCSI, eliteenheten til åstedsgranskerne, var også der. Hva gjorde de her? Og hvorfor var han og Vaughn fra Haukene kalt inn?

Han trakk pusten dypt og slapp langsomt taket i rattet. Motvillig gikk han ut av bilen. Gikk mot huset.

En hvit mur stengte for utsikten, slik at han først måtte gå rundt til oppkjørselen, der en konstabel kontrollerte adkomsten.

Huset lignet på de fleste andre husene i gaten. Flere SAPS-folk i uniform sto i en krets foran døren, med bøyd hode.

Konstabelen stoppet ham med en bydende håndflate. Han viste legitimasjonen.

Øynene ble plutselig store: «Å, kaptein Griessel. Kaptein Cupido ber Dem vente her. Jeg skal straks få tilkalt ham …»

«Hvorfor?» spurte Benny og gikk rundt mannen.

«Nei, kaptein, vær så snill.» Engstelig. «Han ga meg ordre. Jeg må ringe ham.»

«Så gjør det, da.» Ergerlig – han var ikke i humør til Vaughns streker.

Konstabelen ba med høy stemme de uniformerte ved døren om å tilkalle «Hauke-kapteinen». En av dem skyndte seg inn.

Griessel ventet, utålmodig.

Cupido kom fort ut, iført sitt protest-Hauke-utstyr: jeans, gul T-skjorte, blå jakke, og med gule og oransje joggesko som et høylytt utropstegn. Skoene hadde han lovprist i høye toner overfor Benny dagen før: «Nike Air Pegasus Plus, gammer’n, nesten tusen dollar vanlig pris, men Tekkie Town hadde salg. Kul komfort i technicolor, det er som å gå på en våt drøm. Fjerner ‘arbeid’ i fotarbeid, altså. Men den virkelige bonusen er at disse skoene kommer til å gå major Mbali seriøst på nervene.»

De siste par ukene hadde Vaughn protestert mot den nye, strenge kleskoden major Mbali (hver gang med sarkastisk trykk på den nye graden) hadde satt opp. På gruppemøtet forrige mandag hadde Kaleni sagt alvorlig: «Hvis dere vil være profesjonelle, må dere se profesjonelle ut. Vi har et ansvar overfor publikum.» Og så hadde hun bedt dem om å kle seg i dress og slips og «formelle sko» – eller i hvert fall en skjorte med krage, og jakke. Det var siste strå for Cupido som allerede hadde vanskelig for å tåle at hun ble utnevnt til gruppeleder. «Tror du det er en tilfeldighet, sånn like etter valget? Det tror ikke jeg. Fordi hun er zulu, er det etnisk kvotering. Det er Zuma-tid hele tiden, Benna. Både du og jeg har mer erfaring, flere år i tjeneste, mer vett. Og hun ble forfremmet?»

Griessel visste at det virkelige problemet besto i at Cupido var alvorlig bekymret for at den nye lederen ikke ville finne seg i tøvet hans. Mbali var samvittighetsfull og konservativ. Det var ikke Vaughn. Derfor sa Benny at hun var rette person for stillingen, omstendighetene tatt i betraktning.

Det hadde ikke gjort noen forskjell.

Til tross for hasten og den muntre klesdrakten var Cupidos ansikt dystert da han nærmet seg.

«Du trenger ikke gå inn, Benna. Jobben vår er gjort her.» Griessel hørte tonen i kollegaens stemme, den påtatte forretningsmessigheten som skjulte ubehaget.

«Jeg er ikke kommet helt hit for … Hva er det som foregår, Vaughn? Hva har skjedd her?»

«Stol på meg, Benna, vær så snill. Det er en helt streit sak. Kom, vi går.» Cupido la hånden beskyttende på Griessels skulder.

Benny følte at sinnet steg. Hva var i veien med Cupido? Han trakk skulderen til seg. «Forteller du meg hva som foregår, eller må jeg gå og se etter?»

«Benna, stol på meg, for en gangs skyld i livet,» med en desperasjon som bare økte Bennys mistenksomhet.

«Jissis,» sa Griessel og begynte å gå mot inngangsdøren.

«Det er Vollie,» sa Cupido.

Griessel ble stående som fastfrosset. «Vollie?»

«Ja. Vår Vollie. Vollie Fisk. Og familien hans.»

Adjutant Tertius van Vollenhoven, som hadde jobbet med begge to tidligere, på den tiden da Den regionale etterforskningsavdelingen fremdeles fantes. Vollie, som sparsommelig og tørt disket opp med fyndord fra vestkysten på Namakwaland-dialekt når natten ble for lang og moralen begynte å dale. Vollie Fisk, født i Lamberts Bay, som dro hjem i helgene og tok med seg sjømat til hele teamet på mandager, med nøyaktige tilberedningsinstruksjoner, fordi det var «helligbrøde å føkke opp tilberedning av kreps, kjære kollega».

Mannen hadde tatt to seriemordere på Cape Flats i løpet av fire år, ved endeløs tålmodighet og engasjement. Og så hadde han sluttet og flyttet over til stasjonen i Bothasig. Han sa han hadde gjort sitt, han ville ha et roligere liv, redde ekteskapet, se barna sine vokse opp. Men alle visste at det var traumet ved etterforskningene, måned etter måned der han sto ved den mishandlede kroppen til nok et offer, og visste at bare ren flaks ville kunne stoppe disse uhyrene, uansett hva man gjorde.

Den gamle følelsen av urettferdighet våknet i Griessel, hatet mot de som var ansvarlige.

«Innbrudd?»

«Nei, Benna …»

«Hva var det som skjedde, Vaughn?»

Stemmen til Cupido var nesten uhørlig. Han klarte ikke å se Griessel i øynene. «Vollie skjøt dem i går kveld, og deretter seg selv.»

«Vollie?»

«Ja, Benna.»

Han husket dem, de to søte unge jentene, tidlig i tenårene, og kona til Vollie, lubben, sterk, støttende. Mercia, eller Tersia … Han ville skyve det fra seg, han ville ikke se det i sitt eget hode, Vollie som sto ved sitt barns seng med tjenestepistolen.

«Herregud, Vaughn,» sa han og følte at klaustrofobien kom tilbake, kvelende nå.

«Jeg vet det.»

Griessel ville fortsette å snakke; han ville slippe unna presset. «Men hvorfor? Hva skjedde?»

Cupido pekte mot de uniformerte foran døren. «Bothasig-stasjonen fant en jente i går, på gressletten utenfor Richwood. Den andre. Samme M.O. som et mord for en måned siden. Det er en seriemorder. Fæle greier, Benna, jævla sjuk gærning. Vollie var der.»

Griessel la to og to sammen, med hånden mot bakhodet. Han prøvde å forstå hva som hadde skjedd. Alle demonene hadde kommet tilbake for å fortære Vollie innenfra.

«Kom, Benna. Kom, vi går.»

Griessel ble stående som forstenet. Cupido så at kollegaen var voksblek.

«Benna, det er bedre hvis vi …»

«Vent …» Han så skarpt på Cupido. «Hvorfor sendte Mbali oss hit?»

«Operasjonslederen ved Bothasig ba henne om å se på det. Han sa han ville være sikker på at de ikke overså noe, da mediene …»

«Å.» Og så: «Hvorfor vil du holde meg unna, Vaughn?»

Cupido så ham rett i øynene og banket seg i tinningen med pekefingeren. «Fordi du ikke er helt i orden ennå, Benna. Jeg vet det.»

Jamie Keyter og de to kriminalteknikerne hadde gjennomgått alle lommer i offerets bukser. Det var ingenting i dem.

Han hadde flyttet liket over i den store, svarte likposen og tilkalte en båre. Kroppen ble båret til ambulansen. Krimteknisk hadde pakket sammen og omhyggelig merket det svarte plastlakenet og det røde tauet. En kriminaltekniker hentet metalldetektoren og gikk i konsentriske sirkler rundt åstedet med høretelefoner på hodet.

Den andre sto ved siden av Jamie Keyter. Ingen andre var innen hørevidde. «Jeg kan sverge på at han ser kjent ut,» sa teknikeren.

«Klart det. Han jobber jo sammen med deg,» sa Keyter og rynket pannen bak de mørke brillene.

«Ikke han, offeret.»

«Så du kjenner ham, altså?»

«Nei, ikke kjenner. Bare kjenner til …»

«Som en kjendis?»

«Jeg vet bare at jeg har sett ham før.»

«Det er til faen så lite hjelp hvis du ikke vet hvor … Tror du det er en politimann?»

Kriminalteknikeren angret på at han hadde åpnet munnen. «Nei, jeg … Kanskje jeg tar feil. Kanskje han bare ligner på noen som …»

Teknikeren med metalldetektoren stanset. «Det er noe her,» sa han. Han var omtrent tre meter fra funnstedet.

Den andre grep en liten spade og smøg seg under den gule polititapen. Han brukte hendene for å løsne sanden under sensoren til detektoren, og øste den omhyggelig bort. Først fant han ingenting.

«Er du sikker?» spurte han kollegaen.

«Det er absolutt noe der.»

Førti centimeter under overflaten kjente han metallet. Han jobbet med fingrene for å få sanden bort. Der var den.

«Jissis, det er en mobiltelefon.»

Han reiste seg, grep en børste fra utstyrskofferten og bøyde seg ned igjen for å koste bort sanden, mens Jamie Keyter kalte kamerateamet tilbake. «iPhone 5, ser det ut til …» sa mannen fra krimteknisk. Han trykket på en tast på telefonen, men ingenting skjedde. «Dau som en sild.» Klokken 15.07, onsdag 17. desember.

3

Utskrift av intervju:

Advokat Susan Peires med Mr. Francois du Toit.

Onsdag 24. desember. Suite 1604, Huguenot Chambers, Queen Victoria Street 40, Cape Town.

Lydfil 1

Adv. Susan Peires (SP): … selvfølgelig kan du nekte. Da tar jeg bare notater. Men opptaket er en mye mer pålitelig protokoll, og det blir behandlet med nøyaktig samme diskresjon. Jeg får det skrevet ut, noe som også gjelder som referat. Særrettighetsreglene gjelder uansett.

Francois du Toit (FdT): Selv om du ikke skulle ta saken min?

SP: Det stemmer.

FdT: Hvem skriver det ut?

SP: Sekretæren min, som også er underlagt særrettighetsreglene.

FdT: Greit, bare ta det opp.

SP: Takk, Mr. du Toit. Kan du oppgi ditt fulle navn, fødselsdato og yrke til protokollen.

FdT: Mitt navn er Francois du Toit, født 20. april 1987. Jeg er vinbonde på gården Kleinzegen i Stellenbosch … På veien til Blauuwklippen.

SP: Så du er nå … tjuesju år?

FdT: Det stemmer.

SP: Gift?

FdT: Ja. Med San … Susanne … Vi har en sønn som er seks uker gammel. Guillaume.

SP: Takk. Jeg forstår på advokaten din at politiet venter på deg akkurat nå? På vingården?

FdT: Ja …

SP: Og du søker råd om hvordan å håndtere situasjonen?

FdT: Ja.

SP: Hva gjelder politietterforskningen?

FdT: Har ikke Gustav … advokaten min … fortalt det?

SP: Jeg har forstått at det var alvorlig, men jeg ba Mr. Kemp om ikke å oppgi noen detaljer. Jeg foretrekker å høre det direkte fra klienten.

FdT: Det … det har med mordet på Ernst Richter å gjøre.

SP: Han som var savnet? Den Alibi-fyren?

FdT: Det stemmer.

SP: Og du er involvert i det?

FdT: Politiet vil sikkert ikke … Jeg beklager. Det … Det er en lang historie … Jeg må fortelle alt sammen … Vær så snill.

SP: Jeg skjønner … Mr. Du Toit, før vi går videre må jeg få holde den talen jeg holder for alle mine kunder. Jeg har vært advokat i tjueåtte år, og i løpet av den tiden har jeg representert over to hundre mennesker i kriminalsaker. Mord, drap, voldtekt, svindel – alt. Og mitt råd er alltid det samme, og erfaringen har vist igjen og igjen at det er et godt råd. Du trenger ikke å være ærlig mot meg, men det vil til syvende og sist gjøre oppgaven min så mye lettere. Jeg er ikke …

FdT: Jeg har tenkt å være ærlig …

SP: La meg snakke ferdig, er du snill. Jeg er ikke her for å dømme deg, jeg er her for å sikre at du får det beste rettslige forsvaret jeg kan tilby. Jeg tror fullt og fast på et rettssystem der en anklaget er uskyldig til det motsatte er bevist av staten over enhver rimelig tvil. Et av mine hovedanliggender er å sette standarden for rimelig tvil så høyt som mulig. Og jeg har tatt saker der den skyldige har fortalt meg at han er skyldig, og jeg kjempet like hardt for ham som for dem som bedyret sin uskyld, for systemet fungerer bare hvis vi alle er like for loven. Derfor bryr jeg meg ikke om du er skyldig …

FdT: (Uhørlig)

SP: Vær så snill, Mr. Du Toit …

FdT: Kall meg Francois …

SP: Nei, jeg kommer til å kalle deg Mr. Du Toit. Vi er ikke venner, vi er advokat og klient. Dette er et offisielt, profesjonelt forhold som du vil betale meg mye penger for. Og jeg må opprettholde avstand og objektivitet. Det jeg ville si, var at jeg ikke bryr meg om du er uskyldig. Det vil ikke gjøre noen forskjell for mitt engasjement i saken eller for kvaliteten på arbeidet jeg gjør. Jeg gjør mitt absolutt beste, for det er det du betaler for. Jeg kan ikke tvinge deg til å være ærlig mot meg, men jeg vil gjerne påpeke for deg hva det innebærer. Tilbakeholdt informasjon har en tendens til å komme ut. Ikke alltid, men ofte. Og når det kommer ut i et uheldig øyeblikk, kan det gjøre uoverskuelig skade for forsvaret. Når det gjelder min rolle, kan jeg bare ta ansvar for det jeg vet. Jeg kan bare bygge opp saken din og styre forsvaret ditt på grunnlag av det du vil dele med meg. Hvis du velger å gi meg en fiktiv versjon, har jeg ikke annet valg enn å arbeide med den. Men etter min mening, og basert på min erfaring, har det så å si aldri noen positiv innflytelse. Kort sagt, Mr. Du Toit, jo ærligere du er mot meg, desto bedre sjanser har vi for å holde deg ute av fengsel. Forstår du det?

FdT: Ja.

SP: Vil du tenke over det først?

FdT: Nei. Jeg skal fortelle deg alt. Alt.

SP: Godt. Hvor vil du begynne?

4

Klokken 15.48 gikk Benny Griessel inn på The Fireman’s Arms, som ifølge legenden er det nest eldste vannhullet i Cape Town, etter Perseverance Tavern i Buitenkant Street.

The Fireman’s hadde servert alkoholikere og andre seriøse drankere siden 1864, og onsdag 17. desember var puben altså omtrent hundre og femti år gammel. Griessel brydde seg ikke en døyt om drikkingens historie på Cape. Det var en ledig parkeringsplass i Mechau Street som fikk ham til å stoppe her.

Med besluttsom mine gikk han mellom de mørke trebordene og -benkene og opp til den lange baren, satte seg og ventet på servering. Han trakk inn alle luktene i puben. De fikk tusen minner til å løsne. Samtlige var behagelige.

Med albuene på disken så han at han skalv lett på hendene. Han foldet dem, slik at barmannen ikke skulle merke noe.

«Dobbel Jack,» sa han.

«Rocks?»

«Nei takk.»

Barmannen nikket og gikk for å skjenke opp. Han kom tilbake med et grovt glass med to ravfargede fingerbredder, og rakte ham det – mekanisk og øvet, ubevisst øyeblikkets betydning.

Griessel nølte ikke. Han tenkte ikke på de seks hundre og to dagene uten alkohol som lå bak ham. Han grep glasset og drakk dypt.

Smaken var en god, gammel venn han ikke hadde møtt på lenge, og gjenforeningen en glede.

Men det gjorde ingenting for ham innerst inne.

Han visste at trøsten ikke lå i den første slurken. Den, bedøvelsen og ro og orden og helbredelse og det myke og balanse og enhet med universet kom først senere, mot slutten av det andre guddommelige glasset.

Det sørafrikanske politiets kriminaltekniske laboratorium har siden 2011 ligget i Silwerboomlaan, Plattekloof, over 17 000 kvadratmeter med imponerende stål og glass. Selve ryggraden i bygningen er en massiv, stor C, fire etasjer høy, med fem tykke armer som flyter ut fra den – en for hver avdeling: våpenteknisk, DNA-analyse, vitenskapelig analyse, dokumentanalyse og kjemisk analyse.

Det var på kjøkkenet til avdelingen for vitenskapelig analyse, mens han helte kaffe i et krus, at det plutselig slo kriminalteknikeren hvem det sandflekkede ansiktet til liket i sanddynene ved Bloubergstrand minnet ham om.

Kunne det være?

Han sa ingenting til kollegaen, skyndte seg bare bort til arbeidsstasjonen sin, satte kaffen fra seg ved siden av tastaturet og googlet et navn.

Han klikket på en lenke og ventet til bildet var lastet ned. Han visste det; han hadde ikke tatt feil. Han lette i dagens notater etter telefonnummeret til Jamie Keyter, og ringte.

«Jamie,» svarte etterforskeren, som om han ikke ville forstyrres. Han uttalte navnet «Jaaa-mii», og ikke «Jaymee», som man ville gjort på engelsk. Kriminalteknikeren syntes det var en smule affektert og irriterende, som mannen selv.

Han identifiserte seg og sa: «Jeg tror … Jeg er rimelig sikker på at offeret er Ernst Richter.»

«Hvem er Ernst Richter?» spurte Jamie Keyter.

«Fyren fra Alibi, som var savnet.»

Keyter var taus et øyeblikk. Så svarte han med stigende irritasjon: «Jeg har ingen anelse om hvem du snakker om, kamerat.»

«Da er det best du ringer Stellenbosch-stasjonen.»

Griessel satt med begge hender rundt drink nummer to.

Dette, tenkte han, dette var ferie for ham. Han trengte ikke mer. Mbali kunne slutte med tøvet sitt nå.

Mandag hadde hun sett i journalen hans: «Du har ikke hatt ferie på tre år, Benny.» Bekymring i stemmen.

«Jeg var sykmeldt i over tre måneder etter …» og begge visste at han refererte til skyteepisoden der hennes forgjenger døde og Griessel ble skadet.

«Det teller ikke. Jeg vil at du skal ta deg en pause mellom jul og nyttår. Du trenger en skikkelig ferie …»

En «skikkelig ferie»? Alt han hadde råd til var å sitte hjemme, og det kom til å drive ham fra vettet en dag.

«… og være sammen med dine kjære.»

Det var Kalenis trumfkort.

Hans kjære.

Før Mbali ringte ham i ettermiddag, hadde han sittet på Ocean Basket i tjue minutter sammen med sine kjære. Datteren Carla hadde snakket uavbrutt med Alexa om kunstgreier han ikke visste noe som helst om. Sønnen Fritz satt med mobilen, med fingrene dansende over tastene, og lo litt for seg selv fra tid til annen når en ny sms eller WhatsApp eller Facebook eller Twitter eller BBM eller hva det nå var fikk telefonen til å plinge eller dinge. Som om faren hans ikke eksisterte. Som om dette ikke var en spesiell anledning som Alexa hadde gjort seg umak med å arrangere en lunsj for. Fritz, som det kom til å koste ham en formue å sende på filmskole neste år – og da ikke i overført betydning, bokstavelig talt en formue. AFDA tok 5950 rand bare for registrering. Og 10 000 rand i innskrivningsavgift. Og 55 995 rand i kurspenger. For ett år. Han kjente summene, han kunne resitere dem utenat midt på natten, for faen, for han måtte legge dette frem for bankrådgiveren sin. Og banken hadde tenkt seg om i nesten en måned før de sa ja til lånet.

Og Fritz satte ikke pris på noe av dette, han satt bare klistret til mobilen hele den spesielle lunsjen, og Griessel visste ikke hva han skulle gjøre.

Begge barna hadde et mye bedre forhold til moren. Noen ganger hørte han dem snakke i telefonen med Anna, hans ekskone. Samtaler fulle av latter og opplevelser de hadde delt og fortrolige opplysninger. Og han? Hva skulle han gjøre? Jobben var livet hans, og han kunne ikke snakke om den. På grunn av den såkalte altruismen og dessuten depresjonen, ifølge psykologen.

Og den Van Eck-fyren, Carlas nye «venn», som studerte drama sammen med henne i Stellenbosch (for 29 145 rand i året, et beløp han hadde klart å stille uten lån, men med en viss vanskelighet og stor sparsommelighet, inntil nå). Griessel kunne ikke utstå Vincent van Eck. Han hadde begynt å lure på om datterens tidligere kjæreste, rugbyspilleren Etzebeth, ikke var et bedre forslag. For Etzebeth hadde i det minste skjønt når det var best å holde kjeft.

Van Eck var full av prat og meninger, og spørsmål som Griessel ikke hadde lyst til å svare på. «Hvilken av sakene dine var den mest interessante? Hva synes du om Pistorius-dommen? Hvorfor er krimstatistikken vår så høy?»

Ikke et eneste respektfullt «Oom», det var «du» og «din» og håret hans var altfor langt og øynene altfor slu og Alexa sa at han var en pen gutt og at han var «søt» og Griessel ville ikke være ekkel, gutten var tross alt Carlas venn, men han hadde en sterk følelse av at Van Eck var en bortskjemt liten kødd.

Vincent van Eck. Han kunne allerede høre Vaughn Cupidos reaksjon: «Hva slags navn er det, for faen? Hvem kaller ungen sin Vincent, når de har et sånt etternavn?»

Klokken 16.28 satt adjutant Jamie Keyter på den andre siden av det overfylte skrivebordet til sjefen ved SAPS-stasjonen i Table View og fortalte ham at liket de så varsomt hadde gravd ut av sanden ved Blouberg, høyst sannsynlig var en mann ved navn Ernst Richter.

«Den Ernst Richter?» spurte obersten med bekymring i stemmen.

Keyter lurte på hvorfor alle bortsett fra ham allerede hadde hørt om den Ernst Richter; kanskje han skulle lese aviser, også når det ikke sto noe om en av sakene hans. Han bekreftet dette, og sa at Richter var blitt meldt savnet litt over tre uker tidligere, i Stellenbosch. Hårfargen og ansiktstrekkene til offeret hadde en sterk likhet med de to hode-skulder-fotografiene som Stellenbosch-stasjonen hadde mailet over for ti minutter siden. Dessuten var liket kledd i de samme klærne som Richter hadde hatt på seg like før han forsvant.

«Godt jobbet,» sa stasjonssjefen, i dype tanker.

«Takk, oberst. Men nå snakker Stellenbosch om jurisdiksjon. Jeg mener, dette er da vår sak, ferdig med det, ikke sant?»

«Har vi en positiv identifisering?»

«Jeg skal ringe moren hans for å se om hun kan komme og identifisere ham, oberst. Men han ble funnet i vår jurisdiksjon. Så alt Stellenbosch trenger, er et nittito, for å avslutte mappen …» Keyter refererte håpefullt til SAPS-skjema 92, som måtte fylles ut når en savnet person var funnet.

Stasjonssjefen klødde seg bak i nakken mens han tenkte over dette. Han kjente Jamie Keyters styrke og svakhet. Han visste at adjutanten kanskje ikke var den skarpeste kniven i Table Views etterforskerskuff, men han var dedikert, metodisk og pålitelig, med et par vellykkede etterforskninger av ukompliserte mord på rullebladet.

Det store spørsmålet var: Hvis dette var den Ernst Richter, ville han kunne betro Keyter saken?

Et av problemene var Keyters ambisjoner. Positiv publisitet etter en vellykket sprenging av en biltyvliga for tre år siden hadde gått ham litt til hodet, og Jamie hadde ofte en tendens til å overvurdere egne evner og potensiale. Ved Table View-stasjonen gikk det ofte en del sladder om hans forkjærlighet for å være i medienes søkelys (og at han i den sammenhengen hadde for vane å tilbringe mye tid foran speilet).

Det andre problemet var arbeidsmengden. Table View var et av de raskest voksende byområdene på halvøya. Og veksten kom fra lavere middelklasse, blant andre tusenvis av immigranter fra Nigeria, Malawi og Zimbabwe i Parklands-området, der nesten 60 prosent av forbrytelsene denne stasjonen måtte håndtere, ble begått. Hvis det nå virkelig var den Ernst Richter, ville han måtte sette inn svært mye mannskap, for presset fra politikommissæren kom til å bli ekstremt så snart mediene slo leir foran døren.

Det var mannskap han ikke hadde. Og en medieoppmerksomhet ingen andre enn Keyter ønsket.

«Jamie, la meg ringe Stellenbosch og se hva jeg kan gjøre,» løy han.

Mot slutten av det tredje glasset begynte Griessels fysiske smerter å avta. Smerten i armen, i magen, den dumpe smerten fra skuddsårene som nå var seks måneder gamle. Da de skjøt og drepte oberst Zola Nyathi, men ikke Benny.

På grunn av uværet i morges hadde smerten flammet opp igjen, til et bankende, verkende minne om det hele.

Og nå satt han her og begynte på sin fjerde doble whisky.

Han hadde visst at drikkingen nærmet seg igjen. Doc Barkhuizen, hans mangeårige sponsor hos Anonyme Alkoholikere, hadde sett det komme. «Jeg kjenner det glassaktige blikket, Benny. Konfronter trangen. Når gikk du på et AA-møte sist? Gå og ta en prat med psykologen igjen. Få hodet på plass.»

Han ville bare ikke tilbake til psykologen. For det første hadde de tvunget ham til å gå i terapi etter skytingen. For det andre hadde han fullført den, mot sin vilje. For det tredje visste ikke psykologer noe som helst; de satt på sine små, irriterende innredede kontorer som var ment å skulle få forskremte, ustabile mennesker til å føle seg hjemme og trygge. Med en eske papirlommetørklær tilgjengelig som en taus fornærmelse, og en bamse i vinduskarmen.

En bamse. Hos en psykolog som behandlet politifolk.

Og så var de fulle av store ord og boklærdom, men hadde noen av dem stått ved siden av et mishandlet lik, igjen og igjen og igjen? Eller ligget og sett hvordan blodet sprutet og dryppet og rant ut av deg, og du visste at du kom til å dø, sammen med kollegaen din? Og det var ingenting du kunne gjøre for å redde ham.

Psykologen som hadde behandlet ham, var en tiltrekkende kvinne. Midt i førtiårene, akkurat som Griessel. Først trodde han at det skulle bli ok, til tross for papirlommetørklærne og bamsen. Men så begynte hun med den fordømte, beroligende stemmen, som om han var en gærning som måtte holdes i sjakk. Hun stilte spørsmålene sine, om hele livet hans, historien hans som etterforsker. Hun lyttet oppmerksomt og absolutt fokusert, hun var rørende enig i alt og sa at hun forsto. Og etter fire uker sa hun at han led av post-traumatisk stress. Og overlevelsesskyld. Og at det var altruismen og depresjonen som hadde fått ham til å drikke.

Han var ikke helt sikker på hva «altruisme» betydde.

«Det er å bry seg om andre,» sa hun. «I så stor grad at du ofrer noe for dem, uten å vente noen belønning eller fordel tilbake.»

«Og derfor drikker jeg?»

«Det er en del av puslespillet, kaptein. Den vanlige tolkningen av depresjon, i et nøtteskall, selvfølgelig, var at folk den manifesterte seg hos, ikke kunne se noen meningsfull fremtid. Det var en depresjon som bunner i selvbevissthet og statusbekymring. Men nyere forskning viser at det finnes en annen slags depresjon – der folk føler enorm skyld og har et høyt empatinivå når det gjelder andres skjebne. Altruismen deres er så sterk at de opplever patogene persepsjoner, der de ser seg selv som en fare for mennesker som står dem nær. Og jeg antar at det er det vi må fokusere på.»

Det likte ikke Griessel i det hele tatt. Folk som led av depresjon gikk omkring som zombier, med bøyd hode, og tenkte dype, mørke tanker, som for eksempel å kutte pulsåren sin. Og det var ikke noe han noensinne hadde tenkt på å gjøre. Dermed forkastet han tullpratet hennes, men ristet bare litt på hodet av ren høflighet.

Så sa hun, igjen med den beroligende stemmen: «Alt du har fortalt meg, tyder på det. Ikke bare episoden der du og obersten ble skutt. Hver gang du går til et mordåsted, er det med en følelse av medvirkning, av at du skulle ha forhindret det. Det forekommer ikke bare i yrket ditt. Men hovedfaktoren er at du begynner å føle deg ansvarlig for alle dine kjære; du utvikler en naturlig trang til å beskytte dem mot ondskapen du opplever hver dag. Til en viss grad skjønner du at det er umulig. Vi må utforske om det er det som er årsaken til depresjonen og drikkevanene dine.»

Må utforske. Faen heller. Som om han var en slags villmark.

Han satt i puben og husket alt dette. Og han drakk, i håp om at han skulle glemme – for i Edgemead hadde demonene til Vollie Fisk flyttet inn i hodet hans.