JANNE STIGEN DRANGSHOLT (TEKST)
OG THERESE G. EIDE (ILL.)

Fra Snorre
til Skaranger

– 66 norske klassikere du naturligvis har lest

TIDEN NORSK FORLAG

FORORD

Denne boken er ikke ment å være en definitiv kanon for norsk litteratur. Først og fremst er dette et verktøy som skal hjelpe deg til å henge med i samtalen og gjøre deg istand til å bidra med kulturelle betraktninger om dette og hint, selv om du strengt tatt ikke sitter på noe kunnskap. Eller om du sitter på feil kunnskap. Derfor har vi tatt med alt fra Amalie Skram til Jo Nesbø. I de fleste sammenhenger vil det å ha kjennskap til klassikere som Hellemyrsfolket være viktigere enn å ha lest norsk kriminallitteraturs store sønn. Men ikke alltid. Noen ganger vil absolutt alle i lunsjen snakke om Harry Hole, og da er det mye hyggeligere å kunne være med i samtalen enn å bare gomle taust ivei på brunostskiven.

For de som er usikre på hva en klassiker egentlig er for noe, kan vi røpe at det viser til verk som regnes blant de fremste og mest aktede i historien til et land eller en kulturkrets. I dette tilfelle det geografiske området vi kaller Norge. Det er flere ting som kan gjøre at et verk blir særlig respektert. For eksempel kan det være at verket har noe å si oss, selv om det er flere hundre år siden det ble skrevet ned. Eller så kan det være en tekst som fortsetter å gi nye perspektiv, selv om man har lest den mange ganger. Et tredje karakteristikon er dessverre at det er forfattet av en mann.

Dette er fremdeles elefanten i rommet. Også her. På listen til Therese og meg er det nemlig 41 menn og 25 kvinner. Hva i alle dager, tenker du sikkert. Er disse to patriarkatets løpejenter? Til det vil svaret være at vi ikke kan trylle. Kvinnekampen fikk ikke skikkelig fart før i 1970-årene, og til og med i perioden siden har det vært skritt i både riktig og feil retning. Mest i feil. For eksempel er det fremdeles slik at litterære verk skrevet av menn lettere får klassikerstatus enn de som er skrevet av kvinner. Fremdeles mottar menn flere litterære priser enn kvinner. Fremdeles er det sånn at bøker skrevet av kvinner gjerne sies å beskrive «kvinneskjebner» eller «kvinneliv», mens bøker av menn handler om «skjebner» og «liv». Fremdeles har vi «kvinnelige forfattere» og «forfattere». Dette gjør oss slitne. Hvor lenge skal vi ha det slik at erfaringene til rundt halve menneskeheten regnes som noe for de spesielt interesserte? Her må vi bare fortsette å jobbe mot de patriarkalske strukturene som faktisk ikke gagner noen.

Og så må vi fortsette å lese litteratur. Og lyve om det.

VOLUSPÅ

ANONYM

Utgivelsesår: 1200-tallet Sjanger: Dikt

Oppsummering:

Gudene skaper verden. Fem minutter senere kommer noen damer og ødelegger alt sammen.

Hvorfor er dette en klassiker?

Et av de viktigste kriteriene for å definere et verk som en klassiker, er at det regnes blant de fremste og mest aktede i historien til et land eller en kulturkrets. Voluspå ble nedtegnet på gammelislandsk fra 800-tallet av, og er dermed den eldste litteraturen vi har i vår del av verden. Vi møter en synsk dame, eller volve, som formidler kunnskap av typen vi mennesker vanligvis ikke har tilgang til, på oppfordring fra Odin. Vi blir også kjent med de andre fra gudegjengen, som Brage, Frigg, Heimdall, Tor og Loke.

Hvordan imponerer du?

Folk har en tendens til å la seg imponere av fakta, særlig om ting som er gamle. Dermed kan det være nyttig for deg å kunne fortelle at Voluspå tilhører den såkalte eddadiktningen, som videre deles inn i to kategorier, nemlig gudedikt og heltedikt. Voluspå tilhører den første kategorien og er både kosmogoni og spådomsdikt, noe som betyr at verket forklarer hvordan verden blir til og hva som fører til at den går under – og i tillegg forsikrer det oss om at alt en dag skal bli bra. Den versjonen av verket som vi forholder oss til, finnes i et håndskrift kjent som Codex Regius. Skriftet inneholder Den eldre Edda, som stammer fra perioden rundt 1270. Det finnes også noen kortere versjoner i andre skrifter, men det skal ikke du bry deg om. Det får være grenser for hvor mye man skal måtte huske på.

Når det gjelder grunnen til at ting går galt, så er det selvfølgelig kvinnene som har skylden. For midt i gullalderen, der æsene møtes på Idavollen og kreativiteten bobler og det er kjempegod stemning, kommer det plutselig tre tussemøyer fra Jotunheimen gående. De fleste har tolket dette som ondskapens inntreden i verden. Det er ikke vanskelig å forstå. Bare tenk på Yoko Ono som plutselig begynte å dukke opp på øvingene til The Beatles. Bare tenk på klippet hvor Chuck Berry og John Lennon prøver å synge duett, mens Yoko lager delfinlyder i bakgrunnen. Sånn var det for æsene. I desperasjon begynner skalden å ramse opp dvergnavn, som for å bringe balanse tilbake til universet, men alle skjønner at skaden har skjedd. The call is coming from inside the house, og fra nå av går det bare nedover.

Hvem imponerer du?

Som du allerede skjønner, er dette et såpass erkesentralt verk at du kan imponere bredt og vidt. Fra hardingfele-entusiaster til folk med master i nordisk eller de som eventuelt bare setter pris på en god episode av Åndenes makt. Viktigst er det imidlertid at du her har mulighet til å score poeng hos ungdommen, siden flere av filmene i Marvel-universet henter handlingen sin fra nettopp Åsgård. Marvel byr faktisk på møter med både Tor, Loke, Frigg og Odin. Vi må imidlertid advare: Hvis du er født på syttitallet, vil nok hovedimpulsen være å trekke frem sir Anthony Hopkins i rollen som Odin. Ikke gjør det. Ingen ungdommer bryr seg om Anthony Hopkins, og en slik referanse kommer til å rive ned hele det skjøre byggverket du er i ferd med å reise. Bare erklær at Chris er din favoritt av Hemsworthene og la det bli med det.

Sitat

I opphavs tider var ingen ting ikke sand, ikke sjø eller svale bølger jord fantes ikke og opphimmel bare ginnungagap og gras ingen steder.

HEIMSKRINGLA

SNORRE STURLASON

Utgivelsesår: 1200-tallet Sjanger: Prosafortellinger/sagalitteratur

Oppsummering:

Kamp om jerntronen på Island.

Hvorfor er dette en klassiker?

Kongesagaene skulle opplyse og underholde på samme tid, og sett under ett har vi her å gjøre med fortellingen om oss som nasjon. Heimskringla inneholder hele sytten fortellinger som beretter om alt fra ynglingene til Håkon den gode og Magnus Erlingsson. Det hele ender ved slaget på Re i 1177. Da syntes Snorre han hadde fortalt nok.

Hvordan imponerer du?

Tittelen kommer fra et av de første ordene i Ynglingasaga, nemlig Kringla heimsins, som betyr «verdens krets», men verket omtales oftere bare som Norges kongesagaer. Eller Snorres kongesagaer. Eller Kongesagaene. Eller Snorre. Og mens vi snakker om Snorre: Ikke alle er enige om det faktisk er han som står bak Heimskringla. Samtidig er det heller ikke noen som kan bevise det motsatte. Noe annet folk gjerne snakker om, er hvorvidt Snorre er til å stole på som historiker. Han brukte riktignok en del skriftlige kilder, av typen Morkinskinna (også kjent som «den morkne skinnboken») og Hryggjarstykki (eller «ryggstykke»), men syntes også det var topp å dra inn eventyr og vandrehistorier. Sånt gjør folk mistenksomme. Likevel kan de fleste enes om at det ikke var så lett å være historiker på den tiden, så man må heller sette pris på innsatsen. Dessuten legger sikkert alle historikere til noen vandrehistorier når alt kommer til alt.

Det kan også være greit å vite at Snorre er ganske knapp i stilen, og forteller om ting på en rimelig nøktern måte. Når for eksempel Vigfus Viga-Glumsson slår en ambolt langt inn i hjernen på Aslak Holmskalle, forteller bare Snorre nøyaktig hva som skjedde, uten å dra inn følelser som sjokk, skam eller skyld. Han er en kronikør, Snorre. Ikke en som sitter på sidelinjen og dømmer. Samtidig må det nevnes at denne knappheten og nøkternheten tilfører teksten et visst humoristisk tilsnitt, og noen ganger synes det som om Snorre bruker den med overlegg for å skape latter hos leseren. Vi kan selvsagt heller ikke vite dette sikkert, men effekten blir omtrent den samme som når man ser en Quentin Tarantino-film.

Det skal heller ikke underslås at det er mye å holde styr på. Ikke minst hva persongalleriet angår, ettersom folk kommer til og dør hele tiden. Dette er selvfølgelig noe du kan bruke til din fordel, ganske enkelt fordi de færreste – inkludert Snorre – har full oversikt. Men én ting vi kan si med full tyngde, er at Heimskringla i aller største grad handler om menn. Det finnes riktignok noen kvinner her og der, men bare hvis det er snakk om giftermålsforhandlinger. Ellers går det i historier om Gandalvssønnene Hysing og Helsing, Eirik Hæl, Håkon Adalsteinsfostre – senere kjent som Håkon den gode, Orm Lyrgja, Sigurd Stork og den gjengen. Og det de aller mest er engasjert i, er altså ulike former for voldsgjerninger. Drap og bakholdsangrep og slag og hevn og sånt. Noen ganger taler de for å vise hvor smarte og intelligente de er. Og noen ganger drikker de. Men når de drikker, ender det gjerne opp med drap og bakholdsangrep og slag og hevn. Og så har du det gående.

Hvem imponerer du?

Historikere synes det er helt topp med Heimskringla og Snorre, ettersom en slik referanse umiddelbart åpner for en prinsipiell diskusjon om fagfeltet. Her er det imidlertid viktig å huske at dette temaet strengt tatt ikke er noe du mestrer, så etter å ha kastet inn en brannfakkel om at «Snorre er sin tids historiker og ikke vår» er det nok best å forlate rommet. Vi kan også nevne at det er mange beskrivelser av reiser i Heimskringla, så et annet godt publikum er foreldre med barn på videregående skole. Disse ungdommene vil kanskje ta seg et friår etter russetiden, og her har du mulighet til å vise hvor langt tilbake slike tradisjoner går med utsagn som «vi skandinaver har jo vært reiseglade siden Snorres tid». Dette vil både imponere og roe ned foreldre som i utgangspunktet var bekymret. For hvis reiselysten har røtter i tusen år gamle tradisjoner, må det vel være greit? At mange av reisene som beskrives i Heimskringla var såkalte herjingstokter, trenger du nok ikke å komme inn på.

Sitat

På slagmarken hadde Odin makt til å gjøre sine fiender blinde eller døve eller livredde, og våpnene deres bet ikke mer enn kjepper, men hans egne menn rykket frem uten brynje, som ulver og gale hunder, bet i skjoldene og var sterke som bjørner eller okser. De drepte menn i hopetall, men på dem selv bet hverken jern eller ild. Dette kaltes berserkergang.

ERASMUS MONTANUS

eller Rasmus Berg

LUDVIG HOLBERG

Utgivelsesår: 1731 Sjanger: Drama

Oppsummering:

Ung mann bruker universitetsutdannelsen til å skremme folk på bygda.

Hvorfor er dette en klassiker?

Uten Ludvig Holberg hadde vi knapt hatt en eneste norsk forfatterlegende fra 1700-tallet. Det Holberg gjør, er å følge med på opplysningstiden og beskrive det han ser med en satirisk brodd. Akkurat når det gjelder Erasmus Montanus, angriper han både folk som forleser seg på teori og folk som er fornøyd med å være stokk dumme. Begge deler er en uting, ifølge Holberg.

Hvordan imponerer du?

Her bør du vite at vi har å gjøre med en komedie, noe som innebærer at teksten byr på en konflikt som løses til alles beste, gjerne på fornøyelig vis. Holberg også er kjent for en annen komedie, nemlig Jeppe paa Bierget eller Den Forvandlede Bonde (1723). Begge disse stykkene ble skrevet i Holbergs såkalte poetiske raptus, som viser til perioden mellom 1722 og 1724 da forfatteren var ekstremt produktiv. Noen vil kanskje si at han var for produktiv, for etter dette skjedde det fint lite med den kunstneriske produksjonen.

Erasmus Montanus er videre en «karakterkomedie», hvilket betyr at Holberg fokuserte på gjenkjennelige menneskelige svakheter som publikum deretter kunne jobbe med i sin egen personlighet. Opplysningstidens intellektuelle trodde nemlig at kunsten kunne forbedre menneskeheten. Det som kritiseres, er altså både misbruk av lærdom og mangel på kunnskap. Studier gjør Rasmus Berg høy på seg selv, noe som blant annet innebærer at han insisterer på å bli tiltalt som Erasmus Montanus og bruker retorikk til å bevise at moren er en stein. Det er ikke bra. Men det er heller ikke bra at bygdefolket tvinger ham til å fornekte sin hardt tilkjempede kunnskap og offentlig proklamere at jorden er flat.

Akkurat dette siste aspektet ved teksten har opp gjennom historien ført til diskusjoner om hvorvidt Erasmus Montanus egentlig er en tragisk helt som males i stykker av de omkringliggende samfunnskreftene. Når vi leser Holbergs komedie i dag, suser for eksempel tankene raskt i retning av George Orwells dystopiske roman 1984 (1949). For er det ikke sterke likheter mellom landsbyboere som gjennom vold får en ung mann til å erklære at jorden er flat, og en autoritær stat som torturerer sine borgere til å fastslå at 2 + 2 = 5? Og selv om Erasmus Montanus formelt sett oppfyller komediens krav om ekteskapsinngåelse, ser vi at Rasmus altså betaler en ganske stiv pris for giftermålet med sin Lisbed. Akkurat dette trekker altså Erasmus Montanus mer i retning av tragedien, hvor hendelsesforløpet bare leder til heltens sikre undergang.

Hvem imponerer du?

Et poeng her er at komedier fra opplysningstiden aldri fører til LOL eller ROFL. Satiren er imidlertid ganske så aktuell, og det er selvfølgelig fristende å dra paralleller mellom landsbyen i Erasmus Montanus og dagens USA, hvor mange synes å mene at vold trumfer informert dialog. I selskapeligheter med folk med eller uten MAGA-caps, er det med andre ord bare å nevne Holbergs mesterverk. Referanser til denne komedien vil også falle i god jord hos folk som savner Fjernsynsteatret. Underlig nok finnes det masse mennesker som nører nostalgi for kjedelige og dårlig produserte fjernsynsprogram fra fortiden. Og ettersom NRKs oppsetning kunne skilte med Nils Ole Oftebro i hovedrollen som Rasmus Berg, vil de bli ekstra glade for at du drar frem nettopp denne produksjonen. Dessuten er det folk fra Bergen, da. Bergensere betrakter Ludvig Holberg som nok et ruvende monument over byens enestående sublimitet. Selvfølgelig.

Sitat

Nu skal I faa det at høre: En Steen kand ikke flyve […] I kand ikke flyve […] Ergo er Morlille en Steen. Hvorfor græder Morlille?