Erling Roland

INNENFOR

– Rjukan og Berlin

© Erling Roland

Innenfor: Rjukan og Berlin

Kolofon Forlag AS 2024

Prosjektet produseres på oppdrag fra Erling Roland

Alle rettigheter/ansvar for prosjektets innhold tillegges Erling Roland

Henvendelser utover bestilling av produktet bes rettet til Erling Roland

Omslagsdesign: Sveen & Emberland

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-300-2680-9 (ePub)

ISBN: 978-82-300-2672-4 (trykk)

Boken kan kjøpes i vår nettbokhandel bokhandel.kolofon.no eller i bokhandelen.

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

1.
BERLIN 1. SEPTEMBER 1939

Den unge mannen ventet spent i foajéen. Han visste ikke hvorfor han var invitert til «nattsupé», og endog på et så uvanlig sent tidspunkt, det var en time over midnatt. Han kunne ikke hjelpe for å føle seg smigret, men hadde samtidig en nagende mistanke. Antrekket skulle være uniform for offiserer, ellers pent. Han hadde valgt sin mørke dress.

Den massive døren i eik til bankettsalen i Prinz-Albrecht-Strasse 8 ble åpnet. Velkomstdrinken var en riesling, som ble stramt servert av to sortkledde herrer.

«Guten Abend, Magne!» Jill kom noen minutter etter ham, smilte og inspiserte knuten på det gule og sorte slipset hans. «Sehr gut!»

Hun kjente tydeligvis mange av de andre gjestene. De fleste var menn, mange i SS-uniform, og noen få yngre kvinner. Han hadde møtt enkelte av dem tidligere, og Jill presenterte ham for andre, mens de smakte på rieslingen. «Bitte, hils på psykolog Magne Stranden fra Norge.»

Jill var kledt i en burgunder, tettsittende drakt, som sto godt til det mørke, kortklipte håret og den sorte brilleinnfatningen. Nå med halvhøge hæler på de sorte skoene, rakk hun ham godt over skuldrene og så sterk ut. Selv hadde han mange ganger under sine studieår her i Berlin fått komplimenter for sin flotte, nordiske fremtoning. En åttifem høg, mørkblondt, glansfullt hår og blå øyne. Jill hadde også engang ført pekefingeren nedover nesen hans og leende sagt at alt var så sterkt og symmetrisk, også kroppen hans. Han hadde blitt flau, som han så ofte ble, og prøvd å gjengjelde komplimentet.

En underlig forventning dirret i rommet.

Bankettsalen var i mørke farger, og elegant med nazisymboler. De runde bordene hadde hvit duk og seks stoler hver, plassert slik at alle kunne se scenen. Til sin lettelse fant han bordkortet til Jill ved siden av sitt, på et av de bakerste bordene. Magne antok at de var førti–femti personer der. På et sølvfat lå sigaretter og sigarer.

Alle reiste seg da general von Hessen ankom i uniform og satte seg ved bordet helt fremme, der fem andre uniformerte offiserer med svært høy rang ventet. Magne så dem veksle blikk, og han ante en nervøs og forventningsfull stemning.

Heinrich Himmler var ikke blant dem.

Jill og Magne delte bord med en sivilkledt kvinne i trettiårene og tre menn i uniform. Da Magne presenterte seg som norsk, nikket de interessert og ga kompliment for hans gode tysk. Jill supplerte og sa at herr Stranden hadde studert psykologi her i Berlin ved Humboldtuniversitetet og utmerket seg slik, at han nå hadde en viktig og betrodd stilling ved forskningsinstituttet Ahnenerbe. De lyttet nysgjerrig, som for å få vite mer, men hun stanset der. Magne kjente på denne rødmende sjenansen sin.

Forretten var røkt laks med dill, og en hvit mosel.

Etter forretten reiste den magre og mørkhårete von Hessen seg og var svært veltalende. «Meine Damen und Herren. Naturligvis undrer alle seg på hvorfor riksføreren har invitert dere, sine nærmeste, hit til en så uvanlig tid på døgnet. Jeg skal hilse varmt. Himmler kan ikke være her sammen med oss nå, av grunner som snart vil bli klare. Jeg skal også hilse så mye fra Føreren. La oss reise oss og utbringe en skål for vår Fører.»

«Prost und Heil Hitler!»

Vi har opplevd store ting sammen de siste årene. Og, mine damer og herrer, dette er bare begynnelsen. Nå nyter vi god mat og drikke, så skal dere få vite mer om en stund.»

Måltidet varte i omtrent to timer, og åtte sortkledde, mannlige servitører sørget diskré for at ingenting manglet. Til hovedrett ble det servert indrefilet av hjort, med potet og sopp. Til dette kom en fyldig pinot noir. Etter hovedretten konversertes det rundt bordene. Sigaretter kunne røkes, men ikke sigarer, ennå. Magne spurte Jill diskré om hun visste noe, og hun nikket forsiktig. Da han så spørrende på henne etter opplysninger, ristet hun bare på hodet. Men mistanken hans ble forsterket. Desserten var hermetisert pære med krem og en søt Douro portvin.

På scenen kom nå en mørkhåret, yngre dame i sid kjole og en smokingkledd herre med fiolin i venstre hånd. Hun tok plass ved flygelet, og han presenterte dem som herr og fru Magdeburg. De framførte tysk folkemusikk.

Det kom kaffe avec, og sigarer kunne nytes nå. Men Jill tok en sigarett, som offiseren på hennes høyre side raskt tente for henne, før Magne rakk å reagere. Magne røkte ikke mye, men nå passet det. Han hørte at fiolinisten var dyktig og at akkompagnatøren var fremragende.

Under fremføringen av den fjerde tyske lieden reiste general von Hessen seg og gikk langsomt bakover i lokalet, mens han nikket og smilte til venstre og høyre. Som en magnet, dro han blikkene mot seg. Han bukket galant til Jill, som smilte blygt. Så rettet han blikket mot Magne, og ga ham et bydende tegn. Magne la sigaretten i askebegeret og reiste seg spørrende.

Von Hessen tok Magne lett i armen og førte ham med seg noen skritt bort fra bordet. SS-generalen takket for sist. «De ser usedvanlig godt ut, herr Stranden, blond og høyreist, som jeg har bemerket tidligere.» Så stilte han et spørsmål, og Magne nikket nølende. «Ja, det stemmer at dette er i mitt repertoar.»

De gikk sammen til venstre kant av scenen og ventet til musikken tok slutt. Von Hessen ga fiolinisten et myndig tegn, som nikket, og Magne forsto at det forelå en avtale. Magne gikk opp den lille trappen. En fiolin lå klar til ham. Han snakket noen ord med de to. De skulle begge akkompagnere ham.

Griegs Peer Gynt suite nr. 1 ville ta mer enn de ti-femten minuttene som von Hessen hadde antydet. Magne spilte derfor Morgenstemning fra suiten, men kortet ned Åses død og Anitras dans. Han avsluttet med Dovregubbens Hall. De to fulgte ham med stor musikalitet. Von Hessen reise seg. Salen fulgte og ga Magne varm applaus mens han gikk tilbake til bordet og Jill. Alle ble stående mens den opprinnelige duetten spilte den tyske nasjonalsangen.

Ti minutter over fire kom en rank SS-offiser og overrakte von Hessen en hvit konvolutt. Salongen ble stille. Von Hessen leste raskt, reiste seg og talte til den spente forsamlingen.

«Nettopp nå går våre tropper inn i Polen.»

Dermed fikk Magne bekreftet sin mistanke. Han visste jo at det skulle skje, det hadde Himmler fortalt ham i streng fortrolighet, men ikke nøyaktig når. Men nå var altså den nødvendige operasjonen i gang. Han kjente det i magen og så alvoret i ansiktene rundt seg. Jill tok ham i hånden, og det var beroligende, på en måte.

Men Jill var gåtefull og vanskelig å bli klok på.

Fremst i bankettsalen var det nå kommet et svært europakart med magnetbrikker av stridsvogner, fly og soldater. Meldingene fra fronten strømmet inn, og en maskulin stemme formidlet gjennom høyttaler. Med fasinasjon kunne de følge den raske fremrykningen. Knappe to timer etter at Føreren hadde gitt startorderen, hadde Armégruppe Sentrum trengt flere mil inn på fiendens territorium, og Armégruppene Nord og Syd avanserte også raskt.

Det ble servert mer konjakk til kaffen. Magne grep en sigarett. De fleste røkte intenst.

Så ble stemmen i høyttaleren taus, og et hvitt lerret senket seg sakte foran kartet. Riksfører Heinrich Himmler kom på skjermen. «Guten Abend, meine Damen und Herren. Hva vi nå ser på kartet, er en historisk hendelse, som vil bringe vårt ariske folk rettferdighet. Våre tapre soldater tar nå tilbake noe av det Tyskland mistet ved den svikefulle og dypt urettferdige Versailles-traktaten etter krigen, den som de såkalte seierherrene dikterte og som vår regjering, godt hjulpet av jødemakten, så ynkelig godtok.»

Magne visste at Himmler ikke var fornøyd med sin egen stemme, som han mente var noe tynn. Men nå lød han mandig, sikkert hjulpet av de nye høyttalerne og andre tekniske saker, som Goebbels’ propaganda -ministerium alltid sørget for at Rikets ledere brukte.

«Føreren har gitt den polske regjeringen generøse tilbud om rettferdige grensejusteringer, som den dessverre arrogant har avvist. Og for få timer siden angrep polske soldater en tysk forlegning.»

Himmler gjorde en liten pause.

«Vår Fører hadde altså ikke noe valg, og nå får polakkene og de sterke jødiske kreftene, som er så innvevd i denne såkalte nasjonen, som fortjent.» Skjermen viste at Riksføreren sto bak en massiv talerstol. Han rettet den litt lute ryggen. «Vi reiser oss og utbringer en skål for Føreren og en ærerik seier, heil Hitler!» Alle reiste seg og gjentok.

«Hva er jeg med på?» Tankene til Magne var som feber.

Morgenlyset var begynt å komme til Berlin, da von Hessen avsluttet. Magne fulgte Jill oppover Wilhelmstrasse til Brandenburger Tor, og videre hjem til Mitte, der hun bodde i en pen bygård. Så spaserte han, som i transe, ned igjen til paradegaten Unter den Linden og svingte vestover og hjem.

Han åpnet forsiktig smijernsporten til den vakre villaen, gikk til baksiden, låste seg inn og steg stille opp trappen til andre etasje og den pene, lille leiligheten sin. Som så ofte når bekymringene var tunge, fant han fram de to tettskrevne brevarkene fra sin jødiske venninne Maria.

Etter de varme ordene til Maria, gikk tankene igjen til mor Solveig hjemme på Rjukan og Strondi, garden ved Møsvatn, der besteforeldrene bodde. Navnet hans var jo Magne Strondi, men her i Berlin kalte han seg for Stranden.

2.
SULDAL 1902

Solveig hadde nylig fylt tre år og satt stille på det glattskurte, gråblå berget og kjente den litt søtlige lukten av Sandsfossen. Lyden fra det mørke og hvitskummende vannet passet til de små melodiene hun nynnet. Føttene frøs litt i støvlene, men hun hadde ullstakken rundt leggene. Det lyse håret, som rakk nesten til skuldrene, hadde ørsmå vanndråper fra fossen og krøllet seg svakt.

Det var høstkjølig, og hun så sin far Joar Røyne styre robåten i stryket nedenfor det mektige bruset. Han hadde funnet en sikker plass til henne noen meter fra fossen. To menn med rare luer og flotte klær var bakerst i båten. Den ene sto med brede ben og hadde en lang fiskestang. Av og til trakk han stanga over skuldra, og et langt snøre for opp av fossen og bakover, og så fram og ned i vannet igjen. Hun visste at det var noe far kalte en «flue» i enden av snøret, som fristet fisken. Flua hadde en krok. Når laksen lot seg lure og lukket munnen rundt flua, var den fanget. Solveig hadde tenkt på flua som en løgn. Men far hadde forklart at løgn var mellom mennesker, og at menneskene hadde rett til å lure fiskene, fordi menneskene sto over dyrene, fuglene og fiskene.

Brått så hun stanga bøye seg mot vannet og far Joar krumme ryggen. Han tok kraftige tak med årene. Solveig visste hva som skjedde, dette hadde hun sett mange ganger før.

Far stilte båten på skrå mot strømmen og rodde langsomt mot land, mens mannen holdt hardt i stanga. Etter en stund tok far båten helt inn til en liten sandstrand og dro den halvvegs på land. Mannen steg ivrig ut av båten, og snart kom den store laksen til syne i vannskorpa. Fisken kjempet imot. Men mannen med den fine lua trakk den nærmere med sterke hender. Fisken var sikkert veldig redd.

Far fanget den sprellende laksen forsiktig med en hov. Den andre mannen sto og så på. Han smilte og klappet i hendene og sa noe slikt som «Congratulations, Bogdan.» Solveig hørte ordene, men forsto dem ikke. Bogdan tok av seg lua og strøk det mørke og litt svette håret vekk fra panna.

Far trakk kniven fra slira og slo laksen hardt i hodet tre ganger med den butte knivenden. Solveig visste at inne i laksehodet var det et slags kart, som gjorde at fisken fant den lange vegen fra storhavet til Suldalslågen, der den var født.

Men nå var kartet dødt.

De to mennene satte seg på en trebenk med ryggstøtte, mens far festet båten med tau. Hun så den andre mannen, som hun kjente litt, ta fram en liten flaske fra jakka og tømme noe som lignet brun saft i to små glass. Han ga det ene til herr Bogdan. Bogdan vinket på Solveig, at hun måtte komme. Begge mennene smilte og sa: «Hallo, Solveig.» Hun fikk en liten sjokolade av herr Bogdan.

Solveig var sulten og spiste den.

De to mennene snakket et fremmed språk med hverandre, som far Joar hadde sagt var engelsk. Så sa den andre mannen, på norsk, at de skulle fiske litt til før lunsj. Solveig gikk til plassen sin, viklet stakken om seg og så på dem, der ute i stryket under fossen. Så liten hun var, tenkte hun på hvor alt dette vannet, som rant hele tiden, var fra. Far Joar hadde svart engang at det rant ut fra det store og avlange Suldalsvatnet. Men hvor kom så det vannet fra, tenkte hun nå? Det skulle hun spørre far om.

Etter en stund kom to fine damer i lyse, tynne kåper med belte, og hatter på snei.

Den ene, som Solveig kjente litt, het lady Archer, og hun bar en gul kurv. Damene satte seg på benken, og far rodde båten inn med kraftige tak. Begge damene vinket ivrig på Solveig. Lady Archer sa vennlig at den andre damen het Sonja, men at hun ikke kunne snakke norsk. Sonja var fra et stort og fint land som het Russland. Sonja tok henne forsiktig i handa og sa det norske «hallo», på en morsom måte. Solveig smilte litt sjenert og sa tydelig «hallo» tilbake.

Hun fikk et smørbrød med brunost. Damen hun kjente fant en liten krukke med bringebærsyltetøy og la litt på osten. Solveig neide og takket, og gikk til far, som satt for seg selv og spiste to tykke brødskiver med margarin og litt sirup. Hun krøp til fanget hans, der hun likte seg best. Far hadde ikke så fine klær som de to mennene, men han var mye sterkere.

Damene vinket, før de snudde seg og spaserte mot Sand sentrum, som lå nær fossen. Far strøk Solveig over håret og gikk til båten. Etter en lang stund sluttet de å fiske. Mennene hadde da fått tre laks til.

Far tok støvlene hennes og la dem i ryggsekken. Så løftet han Solveig til skuldrene og holdt varme hender rundt de kalde føttene, mens de gikk på grusvegen hjemover. Etter tre kilometer tok de til venstre og oppover gangstien, bort fra elva. Det lille, tømmerbygde huset var rødmalt med hvite vinduskarmer, og døra var på baksiden. Inne var to soverom, kjøkken, og stue med vedkomfyr. Alt var mye mindre enn på storgarden lengere nede ved elva. Et lite fjøs med låve lå bak huset. Far gikk til fjøset og ga kua mat og melket henne. Solveig tok katten Mia på fanget og snakket litt med søsknene, de som var hjemme, mens de ventet på far. Den yngste broren var seks år, og han husket mor så vidt. De fire andre, to jenter og to gutter hadde tydelige minner.

Mor ble død noen dager etter at hun hadde født Solveig her hjemme i stua. Barna visste at far var husmann og måtte arbeide mye for bonden på den store garden nede ved elva, som de kalte lågen, og levere noe av melka og potetene til ham.

Far tjente litt penger på å ro under fossen når de rike fisket, men klær og sko var dyrt, og det var mel og slike ting også. De måtte av og til gå på skolen nede i Sand med lite nistemat, og nå var alt mye verre, siden storesøster Karen var blitt syk i lungene og ikke kunne dra på gjeting i år. Denne sommeren var det bare de to nesteldste som hadde gått sammen med noen andre barn den lange vegen langs Suldalsvatnet og over fjellet til Røldal, for å gjete kyr og sauer på Grovastøl i Valldalen. Solveig gledet seg til de snart skulle komme hjem.

***

I Archer-familiens store villa på høyden over Sand sentrum, satt de to mennene i biblioteket, som lå i høyre hjørne i første etasje. Klokka var syv om kvelden og de ventet på middagen, som ble servert halv åtte. Archer-barna var på besøk hos venner og skulle overnatte. Mennene var begge i uformelle blazere og slips.

De så ned på Sand sentrum.

Til venstre var Sandsfossen, der den mektige Suldalslågen rant ut i Sandsfjorden. På hver side av fjorden så de høge åser og fjell. «The Pearl of Ryfylke,» sa lord Archer og løftet sitt glass. «Så, min venn, Bogdan, la oss skåle for nok en fin dag ved fossen, og for vennskap mellom våre slekter og nasjoner.»

Baron Bogdan Antonov fra St. Petersburg var en staslig, mørkhåret og glattbarbert mann omkring de førti. Verten, den litt eldre Walter Archer, så ut som en engelsk lord, noe han var. Mens baronen var glattbarbert, satt det en kraftig bart under lordens nese. Den var mørk, som det pent gredde håret. De var begge røslige karer.

Sammen med sin frue Sonja hadde baronen nå vært på besøk i to uker. Damene drakk et glass hvitvin i den blå salongen, som var i villaens venstre hjørne. De snakket engelsk med hverandre, slik mennene gjorde.

«Little Solveig is such an adorable little child; don’t you think, Sonja?» sa lady Archer liksom tilfeldig. «Ja, Alice, hun er et skjønt lite barn. Og svært oppvakt, tror jeg. Nå kan jo ikke jeg det norske språket, men det virker som hun snakker veldig godt, gjør hun ikke?» «Jo, det gjør hun. Og nynner og synger helt rent også, som du kanskje har hørt. They are very poor,» føyde hun til og fortalte om morens død og familiens kår på husmannsplassen.

Om Sonja ville ha litt mer vin? Det var jo over tjue minutter til middagen skulle serveres. Lady Archer tenkte at hun kom til å savne Sonja, når venninnen snart skulle reise hjem til Russland. Etter bare et par uker, var de blitt ganske fortrolige.

«Du fortalte meg at du savner barn, Sonja.» Hun så mildt på venninnen, som nikket taust. «Har dere noen gang tenkt på å adoptere?» spurte hun forsiktig. Sonja ble stille. «Ja, vi har snakket om det mange ganger, men det er vanskelig for oss.» «Bogdan vil gjerne, men jeg er tvilende. Jeg tenker jo at barnet kan bli ulykkelig, uten sine egne.» Så rettet hun blikket mot venninnen. «Tenker du på lille Solveig?»

«Ja, jeg gjør det.»

Alice Archer tok en pause og lot det synke inn hos sin venninne. Lady Archer hadde jo barn selv og et varmt hjerte for de mindre bemidlede i Sand. Dette siste hadde fulgt henne helt siden de kom til bygda for flere år siden, som «lakselorder». Hun hadde ganske snart engasjert seg mye i humanitært arbeid, som innsamling av klær og mat. Og både hun og mannen Walter snakket svært godt norsk nå. Når det gjaldt far til Solveig og hennes mange søsken, hadde far Joar vært tilbakeholden med å motta hjelp, han lot til å være en svært stolt mann.

Og en flott mann, syntes hun.

«Tenk grundig, Sonja, dere har jo noen dager igjen før dere drar hjem.» De snakket videre om Solveig og familien hennes og hvordan det kunne bli for henne i Russland. «Nå spiser vi middag og snakker om noe annet,» sa lady Archer. «Deretter kan vi ta en drink med mennene. Jeg sier ingenting om dette da, og heller ikke til min mann etterpå.»

Selvsagt spiste man ofte laks i forskjellige varianter til hovedrett i lordens hus. Men denne gang var det hjort fra Suldal med kokt potet og gulerøtter, og til dessert hermetiserte pærer med krem. De to mennene var i strålende humør etter en god dag ved fossen, og utmerkede viner trakk ikke ned stemningen.

«Du er så stille i aften, Sonja,» sa hennes mann og så noe bekymret ut. «Ja, jeg beklager,» svarte hun og smilte. «Det er bare litt hodepine, ingenting å bry seg om.»

Etter kaffen spurte Sonja ladyen om de to skulle spasere en liten tur, det ville kanskje være bra for hodet. De gikk den smale, buktede grusvegen ned mot sentrum og fant en benk mellom to syriner, som duftet søtlig. En stund satt de der og så utover den rolige Sandsfjorden, uten å si noe. De hørte barn leke og le der nede i det lille, bylignende sentrum. Sonja la en hånd på armen til sin venninne. «Jeg er blitt grepet av tanken,» sa hun. «Og jeg tror jeg vil snakke med min mann alt i kveld, eller kanskje vente til i morgen?»

De gikk tilbake, hånd i hånd.

Solveig satt på den samme blankskurte steinen ved fossen dagen etter, vinden fra Suldalsvatnet hadde kulde i seg, og hun hadde den blå strikkelua på. Noe av vannet i den skummende fossen kom langt borte fra. Helt fra et sted som het Hardangervidda, hadde far fortalt. Hun hadde spurt ham i går, og far hadde laget en flott tegning av elva, Suldalsvatnet, Røldal og Hardangervidda og forklart henne. Han var veldig flink til å tegne.

Far rodde i stryket, og mennene holdt i stanga etter tur.

Nede i dypet var laksene, og de skulle snart svømme oppover og forbi henne, dersom de ikke ble lurt til å bite på kroken. Fossen hadde mange forskjellige toner, som ble til én, og som steg og sank når Solveig lyttet. Av og til nynnet hun sammen med fossen. Far Joar hadde merket det alt da sorgen og savnet hans etter hennes mor var som mørkest, at lille Solveig var et spesielt barn. Og dette ble bare tydeligere.

De to fine damene kom med den gule lunsjkurven, og vinket ivrig til henne. Hånden hennes svarte forsiktig. Hun så at lorden ga far et tegn, og han svingte båten og rodde til land. Damene vinket henne smilende ned til den grove salongen med bord og to benker.

Sonja kjente at hjertet slo fortere.

De to mennene kom med tunge støvler. Lady Archer forklarte Solveig hvem den andre mannen var, og at han het Bogdan. Han tok Solveig varsomt i hånden og hilste, og så sa han noe til lorden. Lord Archer vinket på far, som hadde satt seg på berget ovenfor dem. Han kom med spenstige steg, og lorden spurte om han og Solveig ville spise lunsj med dem, de hadde mer enn nok mat. Joar Røyne takket høflig ja og tok av seg lua, og lorden bød ham med en håndbevegelse plass på «herrebenken».

Solveig fikk sitte mellom damene på den andre. Bordet hadde smørbrød, eplesider og kaffe. Solveig tok av strikkelua og la den på fanget. De mørkeblå øynene var forventningsfulle, og hendene var ventende og foldet. Lady Archer så hendene, foldet sine og ba en liten bordbønn på norsk.

Baron Antonov tenkte at herr Røyne kunne kjenne seg litt beklemt i dette selskap og spurte lorden om han, som jo snakket norsk, ville spørre om herr Røyne kunne si litt om laksefisket. Så kunne vel han oversette. Lorden smilte lurt, da Joar uten videre svarte på meget godt engelsk og forklarte kortfattet og presist. Det var et overslag på antall laks som ble fanget år om annet. «The trend in recent years is clearly positive, after Lord Archer stopped illegal fishing out in the fjord and in the river.» Han så anerkjennende på lorden.

Solveig spiste langsomt sitt loffsmørbrød med ost, som Sonja hadde lagt jordbærsyltetøy på.

Lord Archer føyde til at det var noen kilometer lengere oppe ved lågen at herr Røyne bodde alene med sine barn og tjente som husmann på en Ryfylke-gard. Joar skjønte straks at han måtte forklare «alene». Nå etter tre år, kunne han snakke roligere om henne, som han stadig sterkere så i lille Solveig. Han sa noen setninger om hvorfor han var alene. Baronessen, som jo kjente historien, og var synlig rørt, nikket forstående. Så spurte hun høflig og avledende hvor han hadde lært seg engelsk, det kunne jo ikke være vanlig at folk i Ryfylke behersket dette språket så glimrende som ham.

Nei, det var nok riktig. Men det hadde seg slik at bonden, altså på garden der hans egen far også hadde vært husmann, hadde en engelsk tjenestejente i flere år. Det var hun som hadde lært ham det meste, da han var i skolealder. Og så hadde han likt å lese engelske bøker, som de hadde noen av på biblioteket her i Sand. Dessuten var han god venn med bokhandleren og kunne låne bøker, om han var svært forsiktig.

Lord Archer lo.

«Jeg kjenner jo også bokhandleren godt, og han fortalte at min rormann, altså du, Joar, gjerne låner tyske bøker også.»

Baronen spurte Joar: «Maybe your daughter wants to go out on the boat?» Spørsmålet gikk videre til Solveig, som så på sin far, og deretter nølende svarte ja. «Siden du ror båten, far.» Hun fikk holde i fiskestanga sammen med baronen, da en liten laks kom på kroken. Far rodde dem langsomt til land, og lorden og Solveig hoppet inn. Far smøg hoven under laksen. Den russiske herren var beveget og sa at Solveig skulle ha fisken, siden hun hadde vært sammen med ham om å fange den.

Solveig hadde merket spenningen da hun kjempet med laksen sammen med baronen. «Men den lille laksen var kanskje veldig redd?» undret hun.

Sonja og Alice var ikke der. De satt nå ved et vindusbord på Sand kafé med wienerbrød og te og fikk innfødte blikk.

Noen høstdager senere sto Joar Røyne alene på kaia og så fraktebåten pløye ut fjorden mot Stavanger. Det var alltid mye folk der, når båten kom og gikk, men nå var de andre gått hver til sitt. Herr og fru Archer hadde også tatt farvel, men de hadde trukket seg vekk da lille Solveig skulle ta avskjed med faren.

Han sto nå for seg selv og gråt.

Men han hadde innsett at dette var det beste for Solveig, og at han kanskje da kunne klare å brødfø de andre barna. Han hadde fått stor tillit til de russiske adelsfolkene i løpet av disse få dagene, og de hadde lovet at de skulle komme på besøk igjen, sammen med dattera. Solveig selv, stakkar, hadde jo forstått ganske mye. Han hadde tatt henne med til svaberget på husvollen med utsikt over lågen, der hun likte å sitte for seg selv på varme dager.

Han hadde holdt henne på fanget og forklart at det ville bli vanskelig å skaffe nok mat og klær til alle, og at Sonja og Bogdan hadde spurt om hun kunne bli med dem til Russland og bo i det store huset deres.

Solveig hadde gråtende svart at hun ikke ville reise fra far og søsknene.

«Solveig,» hadde han sagt med stort alvor, «dersom du ikke selv vil dette, så skal jeg ikke tvinge deg.» Så hadde han snakket lenge med henne om stedet hun ville komme til, dersom hun reiste, og muligheter der. De skulle også skrive brev til hverandre.

«Men Solveig, det er du som bestemmer.»

Det som hadde rørt Joar aller mest, var det lille Solveig hadde sagt til slutt. «Jeg vil gjøre det som du, far, mener er best for meg og for alle hjemme.»

Nå sto han på kaia og hadde tatt farvel med en kjær og svært spesiell datter. Joar hadde fort merket at Solveig skilte seg fra sine eldre søsken. Hun snakket veldig tidlig og sang rent som ettåring. Og så var det dette drømmende, at hun i lange stunder kunne sitte for seg selv og nærmest se ut i ingenting. Han hadde tenkt at det kanskje skyldtes at hun aldri hadde hatt en mor og savnet noe.

Det hadde blitt mange tårer da hun tok farvel med søsknene og katten Mia. Og også her på kaia i Sand. Men så hadde hun stått ved rekka med fjordvind i det lyse håret og ny, blå kåpe og vinket tappert.

De skulle ikke adoptere Solveig, men være hennes fosterforeldre. Ordningen ville formelt gå i orden, hadde lord Archer og lensmannen forsikret.

Han snudde seg, og gikk tungt hjemover.

***

De tok toget fra Stavanger til Kristiania og overnattet på Grand Hotel. Så derfra til Stockholm og med båt til Helsingfors. Ny overnatting der, og tog gjennom vakre Karelen med barskog og innsjøer.

Solveig gjorde store øyne av de praktfulle bygningene i St. Petersburg, som var enda større og flottere enn i de andre store byene på turen. Hesteskyssen tok dem de siste kilometerne til baroniet, som lå på nordsiden av den mektige elva Neva. Det elegante, hvite hovedhuset hadde to store søyler i front, som rammet inn verandaen, og det var en velstelt park i høstfarger foran huset. Den brede stentrappa fra verandaen gikk over i en grusveg ned til elva, der det var et hvitt lysthus og brygge.

Sonja gikk med henne opp svingtrappa fra hallen til andre etasje. Rommet hennes hadde hvit seng, dokkehus og mange leker. «Endelig kommer det et barn her,» tenkte Sonja og kjente lykke. Fra vinduet, der det var et rundt bord og to gode stoler, så Solveig nordover til uthusene; et veldig stort fjøs, låve og stall til hestene.

Bakom uthusene var store marker og så den mørke barskogen, som ble grønnglitrende når solstrålene traff. Her likte hun å se de to gårdsguttene og vaktmester Boris arbeide med dyrene og på markene. Solveig ble godt kjent med dem og hjalp til. Hun ble også venn med husmor Arina, som var gift med Boris. Solveig lærte det russiske språket svært raskt, og etter et lite år kunne man ikke høre annet enn at hun var derfra.

For Sonja og Bogdan ble Solveig som en kjær, liten datter. Sonja lærte henne mange russiske barnesanger, og hver kveld satt hun ved sengen hennes og sang en russisk bånsull, før hun sa godnatt. Solveig var ikke av de barn som sovnet raskt, for hun tenkte på så mye, men hun var ikke redd.

«Hvor lenge får vi ha henne her?» spurte Bogdan en kveld etter at Sonja hadde lagt henne, og de satt i salongen med mørk te og så på den grå Neva.

De ville at Solveig skulle beholde sitt norske språk, som alt var svært godt da de dro fra Sand. Derfor annonserte de i norske hovedstadsaviser etter barnepike, som også snakket engelsk eller tysk. Blant de mange søkerne valgte de Anna Katrine Juvet fra Saaheim i Tinn. Hun hadde en god middelskoleeksamen og snakket både engelsk og tysk ganske bra, sto det i søknaden. Dessuten hadde hun erfaring med pass av to yngre søsken. Det vedlagte sort-hvitt fotografiet viste et sterkt, smilende ansikt rammet inn av mørke krøller. Slik fikk Solveig vokse opp med både russisk og norsk, samt litt engelsk og tysk.

De ville også, slik faren hadde ønsket så sterkt, at hun skulle holde kontakten med ham og sine søsken. De ba Anna Katrine hjelpe henne med brev, der Solveig kunne tegne. Og også skrive, etter hvert som hun ble større.

3.
ST. PETERSBURG

Joar pleide å vente til barna sov, før han høytidelig åpnet brevene fra Solveig, som kom en gang i måneden. Dagen etter ved kveldsbordet, leste han de små setningene hennes høyt for barna og viste tegninger. Gradvis ble brevene lengere og mer innholdsrike.

Hjemme rundt stuebordet fikk søsknene hennes se Solveigs fargerike barnetegninger av baroniet, og høre om pianotimene med baronesse Sonja og senere med en pianolærer fra byen. Storbyen St. Petersburg og de praktfulle bygningene ble de også kjent med. Hun tegnet Vinterpalasset fra utsiden og salonger inne.

Men også landsbygda, som da hun skildret båtturen med fosterfar Bogdan på Neva til dens kilde, den enorme innsjøen Ladoga i øst. En av fantasitegningene fra Neva var en stor båt med seil og årer og menn med hornhjelmer. «Vikinger på veg til Russland,» sto det med fin skrift nederst på tegningen.

Da Solveig var ti år, ble hun med fosterforeldrene til den gamle og store byen Novgorod. Hun beskrev togturen og tegnet et kart; elva Volkhov, som bandt sammen Ladoga med den litt mindre Ilmen, der Novgorod lå like før elva nådde Ilmen. Solveig skrev i et brev at Hellig Olav hadde flyktet til Novgorod, og at han hadde bodd hos fyrsten der noen år. Det var der han møtte kristendommen. Så dro han tilbake til Norge og ble drept i det store slaget på Stiklestad.

Det var veldig mange vakre kirker i Novgorod, og den største og fineste var St. Sofia-katedralen, der de hadde vært på russisk-ortodoks høymesse. Olavskirken, til minne om Olav den Hellige, var også vakker.

Alt dette leste han først alene og så for barna, som jo alle var eldre enn Solveig. Joar undret seg over hvor moden hun virket, kanskje mer voksen enn sine eldre søsken. Men barna satt med store øyne og fikk selv lese brevene og se på tegningene. Joar gledet seg stort til brevene, som var interessante og rørte ved følelsene. Og så ga de ham muligheten til gode samtaler med barna.

Det var jo umulig å besøke Solveig.

Etter turen hennes til Novgorod merket Joar at Solveig for alvor fattet interesse for de sterke båndene gjennom tusen år mellom Norden og Russland, som fosterforeldrene tydeligvis også var godt kjent med.

Gjennom brevene fikk Joar også innsyn i en ganske annen verden enn Suldal og husmannsplassen. Han hadde nok fanget opp ett og annet fra de mange roturene under fossen med lord Archer og engelske venner, men Solveig levde sammen med adelen. Tegningene fra salongene i Vinterpalasset fortalte ham noe. Og hun skrev om adelsvenner av baronen og baronessen i St. Petersburg, Novgorod og andre steder, som traff hverandre til selskaper og annet.

Og Joar visste lite om adelstråder over grensene i Europa.

Baroniet Antonov hadde slektsbånd til adel i Berlin, huset von Billung. Hertugen og hertuginnen med sine to døtre besøkte dem tre uker i St. Petersburg da Solveig var fem år. Det ble snakket tysk hele tiden, og Solveig lærte mye.

Da hun var åtte, ble hun med på den lange togferden gjennom Polen. Adelshuset, nærmest et lite slott, lå i byen Potsdam utenfor Berlin. Solveig fikk se den store og vakre Berlin og ble med på flotte selskaper hos von Billungs. Dette skrev hun om i brevene, og om et gjenbesøk av hertugskapet da hun var blitt tolv år. Solveig skjønte at adelen i Europa var både stor og mektig. Her i Russland var jo tsaren, som hun hadde truffet flere ganger, toppen av pyramiden, som Bogdan hadde kalt det.

Joar merket at barna ikke var så interessert i dette, men det var han. Og tenk, Solveig hadde også lært seg ganske godt tysk, i tillegg til perfekt russisk. Hennes morsmål ble brukt sammen med barnejenta Anna Katrine, som jo var fra Saaheim i Tinn. Kanskje Solveig fikk litt toner fra den vakre telemarksdialekten?

Han så også tilfreds at hun skildret fattigdommen, både på landsbygda og i storbyen St. Petersburg. Luna var en jevngammel jente på en fattig nabogard lengere øst, som Solveig traff ofte. Det var jo på grunn av denne ufattelige armoden, at Lenin nå mobiliserte mot tsar Nikolai. Joar hadde sympati for dette, men fryktet hva som kunne skje med Solveig, som barn i baroniet. Og det lå i tiltagende grad mer symboltunge tegninger av rikdom og de fattige. Hun skrev nå at hun av og til lengtet hjem.

Savnet etter Edel, som Solveig stadig mer hadde lignet på, gjorde det vanskelig å tenke på et nytt ekteskap. Damer, som snakket om slikt i stuene og på kafeen, sa fortrolig til hverandre at flere var etter ham. Vel var han husmann og fattig, men staslig og hyggelig.

Ja, til og med den unge enka etter skipskapteinen, som forliste i Nordsjøen med tømmerlast til England, hadde prøvd seg, ble det sagt. Når de snakket om dette, lo de og sa at den rike enka hadde betalt Joar Røyne for å ro henne under fossen, selv om hun aldri tidligere hadde vist den minste interesse for laksefisket.

***

Solveig og Anna Katrine ble gode venner, og etter som Solveig ble eldre, ble vennskapet nært. En høstdag da Solveig var blitt fjorten år, satt de på benken ved lysthuset og så den mørke Neva gli rolig forbi. «Jeg lengter hjem til Saaheim,» sa Anna Katrine stille. Solveig hadde selv kjent uro en stund. Livet på baroniet var behagelig, men det hun så rundt seg var ikke så bra. Tegninger i brevene hjem hadde vist noe av uroen. «Jeg skjønner hva du mener, Anna Katrine.» Så satt de tause og så på Neva. Slik var vennskapet deres, de trengte ikke alltid å si så mye.

Et lite år gikk, våren kom og Neva hadde sluttet å føre isflak. Solveig var nå femten år og ferdig med skolen. Hun ønsket ikke å bo i Sand, men kunne ikke helt skjønne hvorfor.

Kanskje Oslo?

«Hvorfor ikke Saaheim?» spurte Anna Katrine. «Hydro bygger store fabrikker der, og det er godt arbeid, også for kvinner. Og du får nok plass på middelskolen, med de karakterene du har. Og så kan du bo hos oss, om du vil, det er jeg sikker på. Vi bor i et område som heter Flekkebyen,» smilte hun.

Slik snakket de i parken ved elva og på skogsstiene.

Baronesse Sonja gråt da Solveig fortalte at hun ønsket å flytte hjem til Norge, og Bogdan så fortapt ut. Solveig gråt også. «Jeg er veldig takknemlig for det dere begge har gjort for meg.»

«Vi har alltid visst at vi hadde deg til låns, vårt inderlig kjære barn,» sa Sonja tappert, og Bogdan nikket. Han føyde til: «Du, Solveig, har gjort livet vårt rikere.» De lovet å støtte henne videre og holde kontakten. «Ja, jeg vil aldri glemme dere,» sa Solveig med ru stemme. Til slutt bekreftet hun, på spørsmål fra Sonja, at Anna Katrine også ville flytte hjem.

Kvelden før avreisen satt Solveig sammen med Sonja og Bogdan i den lille salongen i første etasje med utsikt til Neva. Det var vakker sensommer.

To dager tidligere hadde de invitert til avskjeds-selskap for både Solveig og Anna Katrine. Gjestene var fattige Luna og noen skolevenninner av Solveig, samt to familier fra byen, som både Solveig og Anna Katrine kjente godt.

Men nå var det altså bare de tre. Bogdan hadde insistert på å lage maten. De snakket dempet om alle minnene. Turene til Novograd og Berlin. Men like mye om familie og venner. Boblene til forretten og vinen lettet vemodet, og Sonja spurte med et ertende smil om Solveig husket Peter, tsarens unge fetter? Jo, hun hadde truffet ham på juleball i palasset, husket Solveig.

«Min vakre Solveig, ham kunne du fått, det vet jeg sikkert fra hans mor.» Solveig satte vinen i halsen og hostet. «Nå tuller du,» stammet hun. «Han vil nok ha en adelig pike av veldig høy rang, og jeg ville ikke vært interessert uansett.» «Nei, jeg tuller ikke, men jeg tror du ville gjort en riktig vurdering og absolutt ikke sett til den høye rangen.»

Etterpå flyttet de til et lavere bord. Fra vinduet når det mørknet så de fortsatt den brede og dypgrå Neva fra Russlands ødemark, og Solveig visste at det var siste kvelden, men at Neva ville renne evig, i fred og krig. Sonja minnet smilende om da tsarfamilien hadde vært på besøk og Solveig hadde spilt en pianokonsert av Rakhmaninov på flygelet i salongen, og den magre tsaren hadde applaudert vippende på tærne av begeistring. De moret seg over minnene.

Så tok alvoret Bogdan.

«Men nå er tsaren truet av de revolusjonære og voldelige bolsjevikene, som Lenin leder fra utlandet. Og en dag vil de trolig rette geværene mot de rike og adelen. Det vil si oss.» Han så med triste øyne fra Sonja til Solveig. «Og det er nok slutten for baroniet.» Solveig hadde selvsagt lest avisene og visste hva som skjedde. «La oss skåle for fred i Russland og drikke et godt glass vin,» sa Sonja, som snakket optimismen tilbake, og Solveig hjalp til.

Bogdan kom seg.

Neste morgen tok de alle rutebåten på Neva til St. Petersburg. Solveig og Anna Katrine gikk om bord i toget til Helsingfors og så at Sonja vinket med den ene hånden og tørket tårer med den andre. Bogdan holdt rundt henne og vinket også.

De dro samme veg til Kristiania, som den Solveig hadde reist da hun kom. Så Sørlandsbanen sammen. Anna Katrine sa farvel og dro videre til Saaheim, der Solveig snart skulle komme.

Far Joar tok imot Solveig, da hun kom med fjordbåten til Sand. En uke senere, da hun igjen sto på kaia, ga far Joar henne en lukket konvolutt der det sto «Til Solveig». «Dette er et brev til deg fra din mor, som hun klarte å skrive før døden kom, noen dager etter at du var født. Vi hadde da bestemt navnet ditt.»

Ut Sandsfjorden i fjordbåten fant Solveig et stille sted i salongen og leste de fire sidene.