LARS VIK

JEG MÅ UT

Omslagsdesign: Anna Andrea Vik Aniksdal og eBokNorden

© Lars Vik

Jeg må ut

Kolofon Forlag AS 2025

Prosjektet produseres på oppdrag fra Lars Vik

Alle rettigheter/ansvar for prosjektets innhold tillegges Lars Vik

Henvendelser utover bestilling av produktet bes rettet til Lars Vik

Omslagsdesign: Anna Andrea Vik Aniksdal

Akvarell: Hans Jørgen Vik

Illustrasjonene på side 25, 42, 48, 50, 55, 70, 93, 112, 120, 130, 135, 148, 166, 169 og 207 er av Guro Dale, de øvrige er av Hans Jørgen Vik.

Forfatter har mottatt støtte fra Det faglitterære fond.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-300-2918-3 (ePub)

ISBN: 978-82-300-2919-0 (trykk)

Produksjon: Kolofon Forlag AS, 2025

Boken kan kjøpes i vår nettbokhandel bokhandel.kolofon.no eller i bokhandelen. Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

LARS VIK

JEG MÅ UT

Illustrasjoner av Guro Dale og Hans Jørgen Vik

INNHOLD

Inngang

Kroppens poesi

Kunsten å falle

Hvordan går vi?

De villfarne

Kjeppen

Død og stiftelse

En engelskmann i Andalucia

Grunnleggende gåologi

Vektløsheten

Ufrivillige ras

Langsomheten

Det lille verbet

Den vandrevennlige byen

Tre forgjengere

Gangforstyrrelser

Spanske oppdagelser

Kyststier til begjær

En tvilgrimsvandring

Ettertanker

En slags camino-oppvarming

El Camino de Mozárabe

Et ufullstendig manifest

Glaning i Granada

Alvorlig talt, lek!

Solvitur ambulando

Baklengs i Beograd

Eventyr og vennskap

Enslig norsk fjellabe

Tankesprangtur

Utgang

Fotnøtter:

Takk ved vandringens slutt

Inngang

Det er midt i uka, midt på dagen, det er vår på gang og jeg må ut, ut og gå. Det er ikke noe jeg skal gå av meg, det er ikke noe jeg skal gå til, jeg trenger bare å bevege meg, bruke musklene, kjenne vårlufta mot ansiktet, sjekke knoppene. Men passer det i dag? Akkurat nå? Ja! Det andre får vente, det er nå som gjelder. Fram med vindjakka, vekk med telefonen, på med joggeskoa. Ut.

*

Hvorfor har vi glemt øyeblikket vi tok vårt første skritt? Jeg husker godt den dagen jeg lærte å sykle. Sterk vårsol, fuktig grusdekke, en himmelblå guttesykkel. Å sykle var en sensasjon, et intenst blaff av frihet. Jeg fløy bortetter den lille veistumpen på Moldhaugen i salig vektløs tilstand. For ikke å snakke om de frydefulle første svømme taka. Eller det magiske øyeblikket da bokstaver ble ord, ord som ble til setninger med mening. Men jeg kan altså ikke huske noe som helst av mine første skritt.

*

Har ingen idé om hvor jeg skal ta veien. Opp bakken til høyre mot Bjørntvedtskauen? Eller nedover mot Storgata? Jeg lar føttene bestemme. De tar meg nedover, forbi en blomsterbutikk, kjøper noen prestekrager i potte, rusler over klaffebrua fra 1957. Porsgrunn, min by, på alle kanter. Gamle heisekraner og stramme nye bygg, småhus og branntårn, det nye og det gamle hånd i hånd. Og så elva da, den buktende vannveien som holder det hele sammen. Ingen båter utpå i dag. Blikket stanser på Porselensfabrikken, som alle bare kaller PP, ikke mye porselensproduksjon der lenger. Porselenet som en gang var byens hvite gull. Nå råder museum, atelier, datafirmaer og leiligheter grunnen. Men teglsteinsbygningene er like fine nå som da de så dagens lys i 1887. Hvorfor bygges det ikke vakre industribygg lenger?

Svinger innom kirkegården. Blomstene skal på Bjørg og Hans Jørgens grav, hadde aldri trodd jeg skulle bli en sånn som gikk på kirkegården for å stelle gravsteder. Men her ligger jeg altså, rotende i jorda, på grava til mine foreldre. Gravstøtten er av Porsgrunnsmarmor som seg hør og bør. Plutselig slår det meg: Nå er jeg eldste mann i Vik-slekta. Jeg har stadig rykket framover i køen, nå er det ingen foran meg lenger. Hvem skal stelle grava mi?

Jeg strever med å få det til å se bra ut. Hva ville fattern sagt om han så meg nå? «Det må ikke bli for flott, Lars, for da blir det ikke noe fint.» Jeg stamper jorda ekstra godt rundt vårblomstene, vanner rikelig, børster den skråstilte gravsteinen fri for jord, nå ser grava bra ut, passe bra. Jeg gløtter over skulderen, klatrer fort over kirkegårdsgjerdet. Det ville ikke fattern likt.

Men han ville likt å se meg slentre opp langs den velstelte trehusbebyggelsen i Byebakken. Det var disse husene han kjempet innbitt for å bevare og restaurere, lenge før den slags kom på dagsorden. Pappa tegna og skissa hele livet, alltid hadde han tegnesaker med i den slitte skulderveska. På sine eldre dager tok han opp akvarellmalinga igjen, han hadde en egen forkjærlighet for å tegne hus, husklynger, gater. Denne bakken var et favorittmotiv. Øverst i Byebakken er et sitat fra mammas novelle Amandabakken risset inn på et relieff som er festet i bergveggen. «Gater forandrer seg, akkurat som mennesker.» På bakketoppen troner Lysthusåsen, også kalt Constitusjonsåsen1. Oppe ved det gamle overettfyret eller ved de to kanonene er det vidsynt utsikt. Elva breier seg godt, elva var veien ut. Til fjorden. Havet. Verden. Da jeg var ung var det bare vann, nå er det en elv, en elv jeg bryr meg om. Min ferd fortsetter langs Storveien, som ikke er stor i det hele tatt. Passerer huset hvor Arthur Omre, storsmugler og hardkokt forfatter, bodde sine siste leveår. Svipper innom Larsemarn, min barndoms løkke. Hver bidige dag etter skoletid samla vi oss på den lille pynten der elva svinger og så var det fotball for alle penga. Når jentene kom var det tid for sisten, slang og klønete kjærtegn.

*

Ingen er født gåer. Å lære seg teken er en ensom sak. Kunsten å gå må tilegnes på egenhånd, gjennom prøving og feiling og en hel del falling. Det er fascinerende å studere smårollinger som prøver å lære seg teknikken. De ivrigste av dem faller opp mot åtti ganger i timen. Men de gir ikke opp. For en dag, en dag spiller balanse, koordinasjon og styrke på samme lag og da er en krabber blitt en tobeining, en gående. Fra det øyeblikket er det ingen grunn til å se seg tilbake, den som behersker kunsten å gå ser framover.

*

Jeg liker å bevege meg. Sånn har det vært så lenge jeg kan huske. Leke, klatre, løpe, konkurrere. Bruke hele kroppen, få opp farta, sette ledd og muskulatur i sving. Aller helst på et lag, i et fellesskap. Jeg er utstyrt med en medfødt hang til fysisk aktivitet. Stillesitting var og er drepen. «Den guttungen har kvikksølv i baken,» sa bestemor.

Men jeg skvatt da jeg kom over et gammelt opptak fra NRK-arkivet. Fjortenåringen Lars så aldeles forstyrra ut der han stod og trippa på scenen sammen med ungdomsgruppa fra Porsgrunn Amatørteater. Armene, beina, hodet, alt var i konstant bevegelse. Hvor kom denne oppjaga rastløsheten fra? Fattern var et av de sindigste menneskene jeg har møtt, det hvilte en helt egen ro over fyren. Jeg kan heller ikke huske muttern som urolig. Utålmodighet hadde hun mer enn nok av, men ikke uro. Hvor kom mine lopper i blodet fra?

Fra Larsemarn tar jeg inn på trange Nedreveien hvor Amrikanern bodde, en trinn liten kar med snodig ganglag. Ved siden av lå byens minste skipsrederi. Bjørg leide et skrivekontor der da det storma som verst på søttitallet. Det er som om disse husene har krympa, var de så små da jeg var ung?

Like etter passerer jeg høyhusa. Også kalt Lofotveggen siden det bare bodde folk nordfra der. Hydro trengte arbeidskraft på seksti og søttitallet og lokka med fast jobb på Magnesiumen eller Fullgjødsla, ordna arbeidsforhold og en rimelig treroms i nye høyhus. Fiskebilen nordfra kom hver fredag, ingen i blokkene ville spise fisk tatt sørpå. Vi hadde mange kamper og kriger med rampungene fra høyhusa. De var tøffere enn oss fra Moldhaugen, men vi var bedre i fotball. Som selvutnevnt trener for løkkelaget Lyn beordret jeg hele laget til å løpe opp og ned de tolv etasjene i beksømstøvler. Den kondistreninga varte ikke lenge, trappeløpinga avstedkom så mye spetakkel at vi ble nekta adgang. Nå er det stille her, både fiskebilen og nordlendingene er borte.

Jeg går elvelangs. Skutter meg mot nordvestens lunefulle kast. Lahelle er et uregulert grøntområde helt fri for motoriserte doninger, populært blant hundeluftere og barnehager. Denne formiddagen er det helt folketomt. Jeg hopper uelegant over sølepytter, irriterer meg over at jeg er blitt dårligere til å hoppe, svikten er liksom borte. Lurer på hvor lenge denne fine, grønne lunga får være i fred? Alle de gamle industriområdene langs elva blir til leilighetsbygg, alle vil ha oppvarma garasje, null vedlikehold, nærhet til vann. De kjenner kanskje ikke til den kalde trekken fra elva?

Skrår opp gjennom et hogstfelt og kommer inn i et boligområde. En salig miks av eldre småhus og ny funkis. For ikke lenge siden var det åpne jorder og små gårdsbruk her. Bakom husrekka skimter jeg banen til Pors, klubben i mitt hjerte. Jeg var overivrig ballgutt da Pors slo Stag 6-1 og rykka opp i øverste divisjon i 1969. Den dagen lå industrismogen så tungt over Porsgrunn at det ikke var mulig å se ballen på innslaget i Sportsrevyen. Hver søndag vi hadde sett Pors spille hjemme, råsykla vi til Larsemarn og sparka til det ikke var mere pust igjen i oss. Det var som en verk, noe som måtte ut.

*

Ifølge sikre kilder tok jeg mine første skritt da jeg var rundt ett år. Da jeg var fire slutta jeg. Det husker jeg. Jeg mista evnen til å gå. Noen trodde jeg hadde mista lysten. Jeg var så slapp og tiltaksløs at en bekymra mamma Bjørg tok meg med til legen. Han slo med en liten hammer på kneet mitt og ble med ett alvorlig da forventa reaksjon uteble. Ved nærmere undersøkelse viste det seg at jeg led av akutt polyradikulitt, en sjelden betennelsessykdom som starter med smerter i beina og brer seg som en lammelse oppover i kroppen. Alvorlig blir det først hvis åndedretts-musklene angripes. Det skjedde ikke med meg. Jeg lå på Rikshospitalet, frisknet til og begynte å gå igjen. Siden har beina oppført seg som de skal. Jeg prøver å ta godt vare på dem. Takker dem regelmessig for innsatsen de legger for dagen. Det å ta seg fram på to kan framstå som en selvsagt og hverdagslig ting, men det er ingen selvfølge å kunne gå.

*

Kjenner at jeg er blitt litt sigen, legger inn en stopp på bensinstasjonen. Kjøper en pappkaffe, smugspiser en medbragt blings på stasjonens barstol mens jeg tar inn utsikten: Pumper, vei, bilforretninger, rundkjøring, parkeringsplasser. Alt er bil om du ser lenge nok. Etterpå trasker jeg gjennom søvnige boligområder med forlatte trampoliner og hjemmesnekra plattinger. Jeg befinner meg i barndommens gater. Her sykla jeg de første vårturene, leita etter en kompis, spionerte på ei jente. Det var her jeg ble meg. Nei, prøvde å bli meg, prøvde å finne ut hvem jeg var. Jeg var ikke som de andre, jeg følte meg som en raring. Jeg var en raring. Alt ble bedre da jeg begynte på gymnaset i Skien, i den klassen var det bare raringer.

Plutselig er jeg på skoleidrettsbanen, plassen jeg alltid vil forbinde med skøyting. Så snart isen hadde lagt seg spilte vi bandy så lenge flomlyset var på. Jeg likte meg best i forsvar, hadde ikke fart eller teknikk til å gå i angrep. På a-laget til Pors kom jeg aldri lenger enn til ubrukt innbytter. Før banen ble sprøyta spilte vi på islagte tjern, det hendte rett som det var at en av oss gikk gjennom isen og måtte skysses hjem. Bjørn, filosofen på bandylaget, var noen år eldre enn oss. Etter en vårlig treningsøkt står vi på den asfalterte skolegården som fortsatt er full av strøsand. - Dette er deg, Lars, sier Bjørn og tegner en prikk i sanda med bandykølla. Du er akkurat født, det er bare deg i hele verden. Men så skjer det noe. Bjørn tegner en liten sirkel rundt prikken. Det kommer mennesker inn i livet ditt, de nærmeste, familien. Så vokser du til. Bjørn tegner en sirkel rundt den første. Du begynner på skolen, treffer andre folk. Han lager en tredje sirkel. Ettersom åra går får du venner, studiekamerater, kjærester. Ny stor sirkel. Nå er du på toppen av livet, Lars, massevis av mennesker. Familie, arbeidskolleger, bekjentskaper, venner. Men så … Bjørn visker vekk den ytterste sirkelen med kølla. På et tidspunkt begynner kretsen rundt deg å svinne, ungene flytter hjemmefra, foreldra dine dør. Han fjerner en sirkel til. Du har fortsatt venner, men de blir færre. En ny sirkel forsvinner. Dess eldre du blir dess stillere blir det, de som er igjen har nok med sitt. Og blir du riktig gammel… Bjørn fjerner den siste lille sirkelen i sanda, nå står bare prikken igjen. Så sitter du der dønn aleine til slutt. Ser du? Han børster vekk prikken med høyrefoten. - Sånn, Lars, sier han med et skakt smil, nå lærte du noe i dag og.

Bakom skolen kommer den lille Klyvebekken til syne. Gutta fra Knardalstrand fanga fisk med bare henda i bekken ved Grise-Jonas. Han reiste jevnlig rundt i nabolaget med hest og tralle og samla inn skyller til grisene sine. Jeg passerer et splitter nytt sykehjem og en stor barnehage før jeg går over en gangbru. Kommer inn i et boligfelt; firkanta hager, store garasjer, fraflytta lekestuer. Strener opp en bratt bakke der en og annen løvetann lyser i veikanten. Den nedtråkka skogsstien er bestrødd med fjorårets eikeblader, råtner visst aldri de. Denne stien er god å gå på, mjukt underlag, mjuke kurver. En gang lå det en mølle her i skråninga, derav navnet Kverndammen. Før var dette Vestsidas drikkevannreservoar. Det er lenge siden. Det og.

Skogen begynner å grønnes. Noen trær har et svakt brungrønt skjær. Våren er i emning, heggen leder an, bjørka følger hakk i hæl. Jeg er blitt mer var for våren med alderen. Den rører meg på en annen måte enn før. Alt den skjuler i seg, alt det som skal komme, spire, springe ut, blomstre. Før tok jeg det som en selvfølge, nå tenker jeg på det som et under.

Store fredsommelige trær kranser stien. Nei, de vokter stien. Og meg. Jeg føler meg ivaretatt her jeg går, skogen er beroligende. Er det mulig å tenke seg en verden uten trær? Hvordan hadde byene våre vært uten? En umulig tanke. Hvert tre er jo reine renseanlegget; suger vann, binder støv, lagrer co2, gir oss skygge, ly for regn, le for vind. Og som om ikke det skulle være nok: de er vakre. Nei, vi tar for lett på trær, vi tar dem for gitt. Vi skulle se på trærne som våre venner, våre allierte, ikke minst i byen.

Sola glitrer i damvannet. To digre duer letter fra bakken og flakser bort. Det må da ha blitt flere duer i skogen? Jeg følger den hardtråkka stien som bukter seg langs Kverndammen. Skolebarn har hengt opp skilt langs stien: «Du er god nok som du er.» «Alt blir bra.» «Du er topp.» Jeg er ikke sikker på om jeg er enig, men det føles ikke rett å være uenig. En får passe seg så en ikke ender opp som en 3G: Gammel Gretten Gubbe. Siste skilt før lysningen forkynner: «Slå ring om det vakre som fins.»

*

Jeg er ingen spesialist i gåologi. Jeg har ikke bedrevet akademiske studier i emnet, jeg kommer heller ikke fra en typisk friluftsfamilie. Lenge syntes jeg det var kjedelig å gå, jeg sverga til framkomstmidler på hjul. Men på ett tidspunkt i voksenlivet begynte jeg, til min forbløffelse, å bli hekta på å ta seg fram til fots. I ulike former, under ulike himmelstrøk, med eller uten følge. Jeg gikk stadig mer. Og jeg skjønte ikke hvorfor.

*

Jeg langer ut over ei kloppa myr hvor et informasjonsskilt forteller at her finnes rødlista salamander.2 Salamanderen har jeg et nært forhold til. I min barndoms hage var det en liten dam, i sin tid anlagt av en tysk anleggsgartner som jobba på PP. I den dammen var det salamander. Hver vår trodde vi at de hadde forsvunnet for godt, men når det ble varmt i været dukka de opp i dammen igjen. Gutta var flottest, oransje buk med kullsvarte prikker, minna om fargedrakten på sommerfugler. Salamanderne ble jevnlig fanga. Vi snappa dem bakfra med et kjapt grep. De små amfibiene levde et beskytta liv i ei vaskebøtte før vi slapp dem ut igjen, uskadde, alle som en.

I en heftig motbakke har noen montert et tau en kan klamre seg fast i. Jeg rører ikke det tauet og blir bra andpusten før jeg når toppen. Rusler gjennom et gammelt hogstfelt hvor det står igjen en hel del stammer som er kappa et par meter over bakken. Er det slett hogstarbeid eller har de faktisk tenkt på insekter og hakkespett? Kommer ut på en åpen glenne med lange vedstabler, sagmugg og flis, den særegne lukta av fersk hogst. En grovpukka kjerrevei leder opp til det høyeste punktet, Skipperåsen, med panoramautsikt over innseilinga til Porsgrunn og industriparken på Herøya. Fra denne rasteplassen kan hele byhistorien spores: Trelast. Sjøfart. Tungindustri. Høyteknologi.

Men svetten får ikke tørke, nordvesten er sur. Her er et nettverk av stier å velge i, jeg tar den som tråkler seg nedover langs bratthenget. Ved radiomasta blir jeg var en godt voksen mann som kommer stavrende oppover. Han trenger visst en pust øverst i bakken, stirrer på meg, har noe på hjertet.

Det er deg ja? sier han.

Ja, det er meg ja, svarer jeg.

Ja, det var det jeg syns.

Joda.

Jasså. Så det er her du er?

Stemmer.

Akkurat ja.

Jada, sier jeg.

Nemlig.

Jeg river meg løs med et farvel. Tar meg ned det bratteste partiet, skritt for skritt, varsomt. Vi skal ikke ha noen skader, Vik, mumler jeg. Ned en dump, opp en kleiv. Så er jeg omgitt av en flokk lange slanke furutrær. Jeg er blitt mer og mer begeistra for furu. Furua er suveren der den står kneisende i skogen. Og den står godt for den har pælerot, røttene gror nedover. Ante ikke at den har navnet sitt fra barken, men det er jo innlysende; den er furet, værbitt. Furua er ikke bare vakker, den er bestandig. Endelig noe som kan fortjene betegnelsen robust.

Nå har jeg vært på vandring i godt over to timer, det er på tide å vende nesa hjemover. Men først må jeg innom den knudrete bergknausen med det besnærende navnet Frydentopp. Den lille toppen er et yndet turmål for byens barnehager, i små flokker tråkker de seg opp hit og spiser niste og leker. Barn er gode til å gå - om de får anledning til det.

På vei ned registrerer jeg at hassel er på tredjeplass i vårkappløpet, noen modige hvitveis og hestehov dukker også opp. Stien går forbi det som en gang var skipsreder Reims staselige villa. Lenger ned ligger rekker av mer lavmælte hus med skyggefulle bakhager, vi kalte dem gråbeinhus. I blokkene i Langgata bodde mange av designerne på PP da de kom til Porsgrunn. Spor etter det gamle klassesamfunnet finnes overalt. Når jeg går opp bybrua blir det rødt. Bommene senkes, klaffene stiger til værs. Det er ikke en slepebåt med fulle lektere eller et lasteskip på vei til en fjern havn som skal slippes fram. Det er en seilbåt som kommer putrende, en pinnebåt, typ seilbåt som aldri heiser seil. Skipperen vinker. Så senkes klaffene, motorer ruses, bruklaffene legger seg til rette med et stønn. Det vibrerer under føttene mine mens jeg langer ut. Hvor mange ganger har jeg gått over denne brua? Hvor mange ganger har jeg igjen?

*

Det er som om gåing lokker fram en annen side av meg, ute på vandring blir jeg en litt annen utgave av meg sjøl. Ikke nødvendigvis en bedre, men det er som om andre sider som kommer fram. Jeg går fram andre nyanser. Jeg tror, nei, jeg vet jeg hadde blitt dypt ulykkelig om noen sa til meg: «Lars, fra i dag er det slutt på det å gå. Ikke et skritt til på deg.»

Nederst i Winthersgate treffer jeg en dame med favnen full av lavendel, hun spør helt ut av det blå hvor jeg har vært. Jeg prøver å forklare vandreruta for henne. «Du har vært ute i et par timer da?» sier hun. Jeg samtykker selv om det ikke stemmer. Det er over tre timer siden jeg la i vei, jeg kjenner det både i hofter og føtter. En hverdagstur helt fri for dramatikk, ingen dype innsikter eller høydeerobringer. Fem minutter seinere sparker jeg av meg skoa, vrenger den svette T-skjorta av meg og hopper i dusjen mens jeg tenker: Hvorfor gjør jeg ikke dette oftere?

Etterpå, mens jeg sitter på trammen med et glass iskaldt vann, er det noen som roper.

No så innihampen trøttans, Laers, fattærke at du hælær!

Det er Jan Willy. God nabo, far til to, bestefar til en hel haug, vaskeekte industriarbeider. Etter ungdomsskolen troppa Jan Willy opp på Hydro og fikk jobb på dagen som visergutt. Siden har han jobba der. Akkurat som faren, akkurat som brødrene, akkurat som sønnen. Jan Willy er ikke til å ta feil av: Langt hippiehår, slepende gange, røff tone, upåklagelig humør. Han har en egen glede av å trekke opp folk. Vi pleier å kalle hverandre for Den jævla naboen. Jan Willy tilhører den generasjonen som snakker ironifri Porsgrunnsdialekt. Han skjønner seg ikke på de som syns at dialekten vår er stygg. «Men den må skrivas som den snakkas.» Nå gjør han seg klar til årets første luftetur på den tilårskomne motorsykkelen sin. Men han har tid til å slenge noen spydigheter over stakittet.

Hva er det du sikter til nå, Willy?

Jæ snakkær om den dærre evinnelige gåinga di såklart!

Når begynte det å interessere deg? svarer jeg rolig.

Si mæ en ting, sier Jan Willy og legger inn en snus. Åffår truru menske te alle tier har finni opp hæuær av glimrans framkomstmidler og maskinær?

Nei, men regner med at du vet?

Så vi skulle sleppe å slite vårs fårrderva. Haru hørt om framskritt? Teknologisk utvikling? Steinaldern tokk ikke slutt fårr det atte di gikk tomme for stein.

Du får si hva du vil, Willy, men jeg har utbytte av å gå.

Utbytte ær noe du får i banken, tåsk. Fikk!

Jan Willy prøver å få liv i Kawasakien, men den vil ikke samarbeide. Han banner så det lyser, tar av seg solbrillene, ser rett på meg og sier:

Dø, det ær no jæ har grunna jæskli på.

Spytt ut mann.

Åssen i hengane kåmm dere på den vanvittige idéen å dra igang et friteater? I industrihølet Porsgrunn, hæ?

Jeg skal akkurat til å avlevere et utførlig svar da motorsykkelen starter med et drønn, lyden er overveldende. Jan Willy nikker fornøyd, drar på seg hjelmen og forsvinner opp gata med et brøl. Det lukter bensin lang vei. Jeg står igjen i porten med svaret mitt.