DAVE GOULSON

Den tause planeten

Insektdøden – og hvordan vi kan avverge den

Oversatt av Halvor Kristiansen

FORLAGET PRESS

Den tause planeten

Insektdøden – og hvordan vi kan avverge den

Originaltittel: Silent Earth

Averting the insect apocalypse

Copyright © Dave Goulson 2021

Norsk utgave © 2022 Forlaget Press / en del av Forente Forlag AS

e-bokutgave 2024

Illustrasjon på omslag: © Kristen Meyer

Omslagsdesign: Dimitri Solvang-Kayiambakis, Concorde Design AS

Produsert i EPUB av: Type-it AS, Trondheim 2024

Innkjøpt av Norsk kulturråd

ISBN 978-82-328-0455-9 (e-bok)

ISBN 978-82-328-0446-7 (innbundet utgave)

Utdragene fra «Brev til menneskeheten fra verdens forskere. Andre advarsel» på sidene 289–290 er hentet fra Marius Middelthons oversettelse i nettmagasinet Harvest.

Fagkonsulent: Anders Endrestøl

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling bare tillatt når det er hjemlet i lov eller avtale med Kopinor (kopinor.no).

Forlaget Press, Bernhard Getz’ gate 3, 0165 Oslo

www.forlagetpress.no

Til min gærne, frustrerende, vakre familie og, mest av alt, til min skjønne kone Lara.

FORORD

Et liv med insekter

Jeg har vært fascinert av insekter hele livet. Et av mine tidligste minner er fra da jeg var fem eller seks år og fant noen stripete gule og svarte sommerfugllarver som spiste ugress i sprekkene i asfalten i utkanten av skolegården. Jeg plukket dem opp, la dem blant smulene i den tomme matboksen og tok dem med hjem. Med hjelp fra foreldrene mine fant jeg de riktige bladene de kunne spise, og til slutt forvandlet larvene seg til vakre røde og svarte sommerfugler (europeiske lesere kjenner dem som karminspinnere). For meg så det ut som magi – og det gjør det fremdeles. Jeg var hektet.

Senere har jeg på et eller annet vis klart å gjøre barndomshobbyen til levebrødet mitt. I tenårene tilbrakte jeg hver eneste helg og ferie med å jakte på sommerfugler med et nett, sukkerlokke nattsvermere og bruke fallfeller for å fange biller. Jeg kjøpte eksotiske sommerfuglegg fra spesialiserte postordrefirmaer, så dem vokse til bisarre, regnbuefargede larver og til slutt bli til kjempestore, fantastiske sommerfugler: grønne månespinnere med lange stjerter fra India, påfuglspinnere med blinkende falske øyne fra Madagaskar, og gigantiske sjokoladebrune atlasspinnere fra Sørøst-Asia, den største av alle sommerfuglartene. Uunngåelig valgte jeg å studere biologi da jeg kom inn på University of Oxford, og senere tok jeg doktorgrad på sommerfugløkologi ved Oxford Brookes, det litt mindre jålete universitetet som ligger på en åskam øst for Oxford. Etterpå fikk jeg flere forskerstillinger: først en tilbake på University of Oxford, der jeg undersøkte eikeborebillenes utrolige paringsritual, og deretter en ved et statlig laboratorium i Oxford der jeg studerte ulike måter å kontrollere sommerfuglers skadevirkninger på ved å sprøyte nyttevekster med ulike virus. Siden jeg ikke liker å drepe insekter, hatet jeg jobben og ble enormt lettet da jeg ble tilbudt en fast stilling ved biologisk fakultet på University of Southampton.

Det var der jeg begynte å spesialisere meg på humler, i mine øyne de mest inntagende av alle insekter (og konkurransen er hard). Jeg ble betatt av hvordan humler velger hvilke blomster de besøker, og jeg brukte fem år på å avdekke hvordan de unngår tomme blomster ved å snuse på dem og fange opp den svake eimen av de stinkende føttene til en humle som nylig har besøkt blomsten. Jeg oppdaget at til tross for den virrende adferden og det teddybjørnaktige utseendet, er humler smarte, de er de intellektuelle kjempene i insektverdenen, i stand til å navigere og huske landemerker og blomsterfelt, effektivt hente ut belønninger som er skjult i avanserte blomster, og leve i komplekse sosiale kolonier der planer blir klekket ut og dronningdrap er utbredt. Sammenlignet med dem fremsto sommerfuglene jeg hadde fanget i min ungdom, som vakre, men hjernedøde skapninger.

I jakten på insekter har jeg vært så heldig å kunne reise verden rundt, fra ørkenene i Patagonia til Fjordlands isdekkede fjelltopper på New Zealand og de fuktige, skogkledde fjellene i Bhutan. Jeg har sett skyer av fuglevingesommerfugler slurpe i seg mineraler fra de gjørmete breddene av en elv på Borneo, og tusenvis av ildfluer med lysende bakkropper som blinket i takt i sumpene i Thailand. Hjemme i hagen min i Sussex har jeg tilbrakt utallige timer på magen og observert gresshopper kurtisere en å pare seg med og jage bort rivaler, saksedyr pleie avkommet sitt, maur melke honningdugg fra bladlus, og bladskjærerbier skjære løs biter av blader for å tapetsere bolet.

Jeg har hatt det kjempegøy. Men jeg er blitt hjemsøkt av vissheten om at det blir stadig færre av disse skapningene. Det er femti år siden jeg tok med meg sommerfugllarvene fra skolegården, og for hvert år siden den gang er det blitt litt færre sommerfugler, færre humler – færre av nesten hele myriaden av små kryp som får verden til å gå rundt. Disse fascinerende og vakre skapningene er i ferd med å forsvinne, maur etter maur, bie etter bie, dag etter dag. Anslagene varierer og er upresise, men det virker sannsynlig at antall insekter har gått ned med 75 prosent eller mer siden jeg var fem år gammel. De vitenskapelige bevisene på dette blir mer solide for hvert år idet stadig flere studier blir publisert, studier som beskriver sammenbrudd i populasjoner av monarksommerfugl i Nord-Amerika, utrydning av skog- og enginsekter i Tyskland, eller den tilsynelatende ustoppelige tilbakegangen i leveområder for humle og blomsterflue i Storbritannia.

I 1963, to år før jeg ble født, advarte Rachel Carson oss i sin bok Den tause våren om at vi påførte planeten enorme skader. Hun ville ha grått hvis hun hadde sett hvor mye verre det er blitt. Insektrike naturlige leveområder som blomsterenger, saltvannssumper, lyngheier og tropiske regnskoger er blitt jevnet med jorden av bulldosere, brent eller pløyd i stykker i et enormt omfang. Problemene med kjemiske bekjempelsesmidler (eller pesticider) og kunstgjødsel som Carson belyste, er blitt mye større, og nå blir anslagsvis 3 millioner tonn pesticider sluppet ut i naturen hvert år. Noen av de nye pesticidene er mange tusen ganger giftigere for insekter enn de som fantes på Carsons tid. Jord er blitt forringet, elver tettet med silt og forurenset av kjemikalier. Klimaendringer, et fenomen man ennå ikke var klar over på hennes tid, truer med å gjøre ytterligere skade på den plagede planeten vår. Alle disse endringene har skjedd i vår livstid, på vår vakt, og de går stadig raskere.

Insektenes tilbakegang er fryktelig trist for oss som elsker disse små skapningene og setter pris på dem i seg selv, men den truer også velferden for mennesker, for vi trenger insekter til å pollinere nyttevekster, gjenvinne dyreavføring, løv og dyreskrotter, holde jorden sunn, kontrollere skadedyrangrep og mye, mye mer. Mange større dyr som fugler, fisker og frosker er avhengige av insekter som næringskilde. Villblomster trenger dem til pollinering. Etter hvert som det blir stadig færre insekter, vil verden sakte, men sikkert stanse opp, for den kan ikke fungere uten dem. Som Rachel Carson sa: «Vi mennesker er en del av naturen, og vår krig mot naturen er uvegerlig en krig mot oss selv.»

Nå bruker jeg mye av tiden min på å prøve å overtale andre til å elske og ta vare på insekter, eller i det minste respektere dem for alle de livsviktige tingene de gjør. Det er naturligvis derfor jeg har skrevet denne boken. Jeg vil at du skal betrakte insekter slik jeg ser dem: som vakre, overraskende, iblant overveldende rare, iblant skumle og urovekkende, men alltid vidunderlige skapninger som fortjener respekt. Jeg tror du vil bli forbløffet over enkeltes underlige vaner, livssykluser og adferd, som får forestillingsevnen til science fiction-forfattere til å virke kjedelig banal. Mens vi utforsker insektenes verden, evolusjonshistorien deres, hvor viktige de er og de mange truslene de står overfor, er kapitlene adskilt av små mellomspill – korte beskrivelser av livet til noen av yndlingsinsektene mine.

Selv om tiden er i ferd med å løpe fra oss, er det ennå ikke for sent å redde det som reddes kan. Insektene våre trenger din hjelp. De fleste artene er fremdeles ikke utdødd, og hvis vi bare gir dem litt plass, kan bestandene vokse igjen, for insekter kan formere seg raskt. Insekter lever rundt oss på alle kanter: i hagen, i parken, på dyrket mark, i bakken under føttene våre og selv i sprekkene i byens fortauer, så alle kan bidra til å stelle med dem og sørge for at disse livsviktige skapningene ikke forsvinner. Vi føler oss kanskje hjelpeløse når vi ser de mange miljømessige problemene som truer i horisonten, men vi kan alle ta enkle grep for å tilrettelegge for insekter.

Jeg argumenterer for at vi trenger dyptgående endringer. Vi burde lokke flere insekter til hagene og parkene våre og forvandle byområdene og grøftekantene langs veiene mellom dem, jernbanesporene og rundkjøringene til et nettverk av pesticidfrie leveområder fulle av blomster. Vi trenger radikale endringer i det ødelagte matforsyningssystemet, å redusere matsvinn og kjøttforbruk slik at vi kan gi store områder med lite produktiv jord tilbake til naturen. Vi må utvikle landbrukssystemer som virkelig er bærekraftige, som legger vekt på å jobbe på lag med naturen for å produsere mat som er sunn for oss, i stedet for å drive kommersiell produksjon av monokulturer dynket med plantevernmidler og kunstgjødsel på enorme øde områder. Alle kan bidra til å fremskynde disse endringene på mange ulike måter: Vi kan kjøpe og spise kortreist, sesongbasert, økologisk dyrket frukt og grønt; vi kan dyrke vår egen mat; vi kan stemme på politikere som tar miljøet på alvor; vi kan lære barna våre at det haster å ta bedre vare på planeten.

Forestill deg en fremtid der byene og tettstedene våre er grønne, med alle åpne områder fulle av villblomster, frukttrær i blomstring eller fulle av frukt, grønne tak og grønne vegger; en fremtid der barn kan vokse opp med gresshoppe- og fuglesang, summingen fra humler som flyr forbi, og fargerike glimt av sommerfuglvinger. Der byene er omgitt av små gårder med biologisk mangfold som dyrker sunn frukt og grønnsaker pollinert av en rekke insekter, og der skadedyr holdes i sjakk av en hær av naturlige fiender, og jordens helse og karbonlager blir opprettholdt av en myriade av gravende organismer. Lenger unna byene kan nye «rewilding» [1]-prosjekter gi folk muligheten til å utforske våtmarksområder med beverdammer fulle av øyenstikkere og blomsterfluer, blomsterenger og små skoger, alt med et yrende dyreliv. Det kan høres ut som en fantasi, men det er plass nok på planeten til at alle kan leve et meningsfullt liv, spise sunt og godt og ha en vibrerende, grønn planet som yrer av liv. Vi må bare lære å leve som en del av naturen, ikke adskilt fra den. Og første skritt er å begynne å ta vare på insektene, disse små skapningene som får vår felles verden til å gå rundt.

Noter

[1]

«Rewilding» er en interessant ny tilnærming til bevaring av naturen, og dreier seg om å overlate mest mulig til naturlige prosesser og redusere menneskelig inngripen til et minimum.

DEL I

INSEKTENES BETYDNING

Jeg er redd folk flest ikke er særlig glad i insekter. Faktisk vil jeg gå enda lenger: Jeg tror mange mennesker avskyr insekter, eller er livredde for dem, eller begge deler. De blir ofte omtalt som kryp eller «bugs», et ord vi på engelsk bruker både om insekter og om sykdomsfremkallende mikrober. Mange forbinder disse begrepene med ubehagelige, kravlende, skitne skapninger som lever i møkk og sprer sykdommer. Stadig flere av oss bor i byer og vokser opp uten å se andre insekter enn husfluer, mygg og kakerlakker, så det er kanskje ikke så rart at vi er redd for dem. De fleste av oss blir skremt av det ukjente, av det uvante. Få er dermed klar over hvor viktige insektene er for vår egen overlevelse, og enda færre vet hvor vakre, smarte, fascinerende, mystiske og herlige insekter er. Livsoppgaven min er å overtale folk til å elske insekter, eller i det minste respektere dem for alt de gjør. Her vil jeg forklare hvorfor vi burde lære alle fra barnsben av å sette pris på disse ørsmå skapningene; hvorfor de er viktige.

1

En kort innføring i insektenes historie

La oss begynne med begynnelsen. Insekter har vært her i veldig, veldig lang tid. Forfedrene deres utviklet seg i ursuppen på havbunnen for en halv milliard år siden, underlige pansrede skapninger med et ytre skjelett og ben med ledd, som forskerne i dag kaller Arthropoda, som betyr leddyr. Vi har få fossiler fra den tiden, men de som finnes, for eksempel i det berømte fossilområdet Burgess Shale i den kanadiske delen av Rocky Mountains, gir oss besnærende glimt av den tidlige perioden på jordkloden. De er enormt varierte, med mange arter som har fellestrekk, men samtidig mange ulike former for lemmer, øyne og andre mystiske vedheng som er forskjellig fra alt vi kjenner til i dag. Det var som om moder jord hadde støtt på et vellykket konsept og eksperimenterte i vei som et barn med et Meccano-byggesett for å teste ut ulike måter å sette sammen en skapning på. For eksempel trodde man opprinnelig at den ormeaktige skapningen med det dekkende navnet Hallucigenia gikk på lange, tornelignende ben og hadde en vanvittig frisyre av veivende tentakler på ryggen, men i nyere illustrasjoner er den blitt snudd rundt, slik at den gikk på tentaklene og trolig brukte tornene til å forsvare seg. Samtidig hadde Opabinia fem øyne på stilker og én hummeraktig klo som stakk ut fra hodet, mens Leanchoilia minnet om et skrukketroll utstyrt med to lange armer foran som hver var delt inn i tre tentakler. Så har vi Anomalocaris, et dyr som opprinnelig ble beskrevet som tre forskjellige skapninger – den ene minnet om en reke, den andre om en manet, og den tredje om noe i nærheten av en sjøpølse – men i dag tror man at alle tre utgjorde en og samme skapning, der sjøpølsen var kroppen, maneten var munnen og den rekelignende skapningen et av flere par ben. Anomalocaris var rundt femti centimeter lang og er dermed det største av fossilene fra Burgess Shale som er beskrevet hittil. Vi kan bare gjette oss til adferden og livssyklusen til disse ørsmå sjøuhyrene for fem hundre millioner år siden. De tidlige havene var fulle av disse underlige og fantastiske skapningene, men i dag har alle dødd ut, selv om noen må ha vært stamfedrene til vesener som finnes i havet i dag.

Det vi vet, er at noen få av disse tidlige leddyrene etter hvert dristet seg opp på landjorden, kanskje for å slippe unna konkurrerende arter eller fiender, eller kanskje på jakt etter byttedyr.

Det ytre skjelettet viste seg å være praktisk å ha på land: De fleste små sjødyr, som maneter og sjøsnegler, er avhengige av vann for å klare seg og bare kaver hjelpeløst rundt hvis de strander når tidevannet går ned, men med et rigid skjelett kunne de første leddyrene gå, og det gjorde de idet de våget seg stadig lenger bort fra vannet. Etter hvert etablerte de det mest vellykkede dynastiet av skapninger som noensinne har eksistert på jorden. Til dags dato er de den mest vellykkede gruppen på land målt i antall arter eller antall individer (og ikke etter evnen til å ødelegge planeten). Det er selvfølgelig insektene jeg sikter til.

For rundt fire hundre og femti millioner år siden prøvde flere forskjellige familier av leddyr seg på et liv på land. Tidlige edderkoppdyr krøp opp fra havet og ble etter hvert til edderkopper, skorpioner, flåtter og midder – kanskje ikke de mest glamorøse skapningene i våre øyne, men svært vellykkede på sin måte. Tusenben luntet langsomt opp på land og okkuperte skyggefulle, fuktige leveområder, gnafset stille i seg råtnende organisk materiale i bakken og under trestammer og steiner, der de fredsommelig har forskanset seg til dags dato. Der ble tusenbenene jaget av skolopendere, noen voldsomt glupske og mye raskere slektninger som også holdt til i jordsmonnet og på andre mørke, fuktige steder.

Skapninger funnet i Burgess Shale, dyr som levde i havet for fem hundre millioner år siden: Disse merkverdige skapningene omfatter mange tidlige leddyr, forfedrene til insektene: svampene Vanuxia (1), Choia (2), Pirania (3); armfotingen Nisusia (4); flerbørstemarken Burgessochaeta (5); priapulidene Ottia (6) og Louisella (7); trilobitten Olenoides (8); leddyrene Sidneyia (9), Leanchoilia (10), Marella (11), Canadaspis (12), Molaria (13), Burgessia (14), Yohoia (15), Waptia (16), Aysheaia (17); bløtdyret Scenella (18); pigghuden Echmatocrinus (19); ryggstrengdyret Pikaia (20); og i tillegg Haplophrentis (21), Opabina (22), lophophoraten Dinomischus (23), leddormen Wiwaxia (24) og anomalokarisen Laggania cambria (25). Fra Wikicommons.

Noen få krepsdyr (krabbe, hummer, reke og så videre) gjorde et forsøk på å leve på land, men flesteparten av dem fikk aldri helt taket på det. Denne gruppen er fremdeles utrolig variert og er utbredt i havene den dag i dag, men den mest vellykkede representanten deres på land er det ydmyke skrukketrollet, en sjarmerende og viktig skapning på sitt vis, men som ikke har noe seriøst mål om å dominere verden.

I likhet med skrukketroll og tusenben i dag var de første leddyrene som våget seg i land, antagelig avhengige av fuktige steder, langs vannkanten, i gjørme, under steiner eller i klynger med mose. Sjødyr pleier å dø raskt av dehydrering på land, særlig små dyr, noe de fleste leddyrene er. For virkelig å utforske landjorden er det avgjørende å være vannavstøtende. Edderkopper fikk teken på det da de utviklet et voksaktig hudskjelett som i dag gjør dem i stand til å leve selv i de tørreste områdene; jeg har sett dem sitte tålmodig i de skjøre spindelvevene sine, spunnet i en spinkel busk uten blader midt i Sahara-ørkenen. Det var imidlertid insektene som virkelig mestret livet på landjorden. Den eksakte opprinnelsen deres er fremdeles et mysterium: Man tror at insekter utviklet seg på land for omkring fire hundre millioner år siden, [1] kanskje fra et tidlig krepsdyr, kanskje fra et tusenben, men det er mer sannsynlig at de nedstammer fra en annen gammel leddyrgruppe som ikke overlevde, og som det ennå ikke er funnet fossiler av.

Men hvordan definerer eller identifiserer vi et insekt? Svaret er at alle insekter deler visse fellestrekk som skiller dem fra andre leddyr. Kroppen er delt inn i tre deler: hode, bryst og bakkropp. Ulikt andre grupper av leddyr har insekter seks ben, som er festet til brystet. I likhet med edderkoppene har insekter utviklet et vannavstøtende hudskjelett, forseglet med voks og oljer.

Utstyrt med dette enkle designet la insektene i vei for å erobre landjorden, men antagelig ville de ikke ha kommet langt, hadde det ikke vært for et kjempemessig evolusjonært hopp som skulle bli nøkkelen til suksessen deres verden over. Et tidlig insekt begynte å fly. Enkelte primitive insekter som ikke flyr, eksisterer fremdeles den dag i dag – sølvkre er kanskje det best kjente eksempelet (det vil si at de ikke er særlig kjent i det hele tatt). De som var i stand til å fly, lyktes imidlertid særdeles godt.

Så vidt vi vet, har evnen til å fly bare utviklet seg fire ganger siden liv oppsto for tre og en halv milliard år siden, og insektene var pionerene når det gjaldt et liv på vingene, en evne de utviklet for rundt tre hundre og åtti millioner år siden (etterfulgt av flygeøgler for to hundre og tjueåtte millioner år siden, fugler for rundt hundre og femti millioner år siden og flaggermus for rundt seksti millioner år siden). I hundre og femti millioner år hadde insektene luftrommet for seg selv. Det er uklart hvordan de først utviklet evnen til å fly, men en populær teori er at vingene var som klafflignende gjeller, slik vi ser hos døgnfluenymfer i dag. Innledningsvis kan de simpelthen ha muliggjort glideflukt, men etter hvert ble de bevegelige, og slik begynte de første insektene å fly.

Evnen til å fly byr på betydelige fordeler. Det gjør det lett å flykte fra landfaste rovdyr, og siden det er mye raskere å fly enn å gå, blir det lettere å finne mat eller å pare seg. Det ble mulig å migrere, og insekter som monarksommerfugler og tistelsommerfugler utviklet seg etter hvert til å kunne fly tusenvis av kilometer hvert år for å slippe unna vinterkulden. Migrasjon er ikke en farbar mulighet hvis du er et skrukketroll eller et tusenben.

Med sine nyoppdagede superkrefter hadde de flygende insektene et stort oppsving i kullperioden (for tre hundre og femtini til to hundre og nittini millioner år siden), og mange nye grupper av insekter dukket opp, inkludert dårlige flygere som knelere, kakerlakker og gresshopper, men også dyktigere flygere som døgnfluer og libeller.

Mens insektene var travelt opptatt med å lære å fly, hvilte ikke plantene på laurbærene. De hadde også utviklet bedre vannavstøtning på bladene, og i konkurransen om lys vokste de seg enda høyere og dannet skoger av gigantiske trebregner (noen av dem ble fossilisert som kull da de sank ned i den sumplignende skogbunnen). Selv om vi på dette tidspunktet hadde fått amfibier og de første firfislene, må livet på landjorden i stor grad ha vært dominert av insekter. Luften hadde mer oksygen enn i dag, og det kan ha vært en av grunnene til at enkelte insekter vokste seg mye større enn de artene vi har nå. Hvis vi kunne reise tilbake i tid til disse urskogene, ville vi kanskje fått et glimt av en Meganeura som svevet rundt mellom trærne – kjempestore libellelignende insekter med et vingespenn på over sytti centimeter.

Selv om evnen til å fly trolig var den viktigste fornyelsen til insektene, hadde de et par kort til i de seks ermene sine. For det første, like etter kullperioden for rundt to hundre og åtti millioner år siden, var det en insektart som på en eller annen måte klarte å gjennomføre en metamorfose, den bemerkelsesverdige evnen til å forvandle seg fra et marklignende, umodent stadium (larven) til et voksent insekt med et helt annet utseende; fra sommerfugllarve til sommerfugl, eller fra fluelarve til flue.

En metamorfose er like magisk som når en frosk forvandles til en prins i eventyrene, bortsett fra at det er virkelig og skjer rundt oss hele tiden. Forestill deg at du er en fullt utvokst sommerfugllarve. Du spiser ditt siste måltid av blader, og så spinner du en kokong av silke godt festet til en stilk. Så kaster du av deg den gamle huden og avdekker en ny, glatt, brun hud under den. Du har ikke lenger øyne eller lemmer eller ytre åpninger, bortsett fra noen ørsmå hull som kalles spirakler, som gjør det mulig å puste. Du er fullstendig hjelpeløs, og vil fortsette å være det i mange uker, kanskje i flere måneder hos enkelte arter. Inne i den skinnende puppen går kroppen i oppløsning, cellene i vevet og organene er programmert til å dø og desintegreres, helt til det ikke er stort mer igjen av deg enn en suppe. Noen få klaser av embryonale celler er igjen, og de vokser og omdannes til helt nye organer og strukturer, som til slutt skaper en helt ny kropp. Så snart den er klar og tiden er inne, spjærer den puppen, og under den har det vokst ut ny hud, denne gangen komplett med store øyne, en lang, sammenrullet snabel til å drikke med, og vakre vinger dekket av iriserende skjell som den må blåse opp ved å pumpe blod inn i årene før de blir harde.

Det diskuteres stadig hvordan dette forbløffende fenomenet oppsto, inkludert en ny og ganske bisarr teori som antyder at metamorfosen utviklet seg gjennom en tilfeldig, men vellykket paring mellom et flygende sommerfugllignende insekt og en fløyelsorm (en slektning av leddyrene som minner om en sommerfugllarve). En mer troverdig hypotese er at sommerfugllarver oppsto ved at et embryonisk insekt kom for tidlig ut av egget. Hvordan det enn skjedde, er metamorfosen et bemerkelsesverdig fenomen, og insektene som har denne evnen, er blitt de mest vellykkede av alle: fluer, biller, sommerfugler samt vepser, maur og bier.

Ved første øyekast er det ikke innlysende hvorfor det skulle være en nyttig egenskap å kunne forvandle seg fra larve til flue, selv om det er aldri så imponerende. Det kan virke som om det krever voldsomme anstrengelser, og enhver som har alt opp sommerfugler, kan bekrefte at det å forlate puppestadiet er en kinkig og risikabel manøver som ofte går galt, ikke minst når vingene ikke utvider seg som de skal, slik at det stakkars insektet blir forkrøplet og dømt til ikke å klare seg. En teori om hvorfor metamorfosen er en så vellykket strategi, går ut på at insektet kan spesialisere seg på ulike oppgaver både under det umodne stadiet og som voksen, og at det i begge stadier har en kropp som er designet for formålet. [2] Larven er en etemaskin, ikke stort mer enn en munn og en anus forbundet med en mage, som stort sett er det man kan si om larver generelt. Den trenger ikke å kunne bevege seg raskt eller langt, siden moren vil ha sørget for å legge eggene et sted der det er mer enn nok mat. De fleste larver har et rudimentært sanseapparat, med dårlig syn og ingen antenner. Til gjengjeld har de voksne individene ofte en kort livssyklus og spiser ganske lite, kanskje bare litt nektar som drivstoff til aktivitetene deres. [3] Hovedoppgaven er å finne en partner, pare seg og – i hunnenes tilfelle – legge egg. Noen arter vil også migrere. De voksne må være mobile, ha skarpe sanser og være i stand til å forflytte seg for å finne en partner ved hjelp av syn, luktesans eller hørsel, så de har ofte store øyne og lange antenner. De kan også være utstyrt med sterke farger for å imponere en potensiell partner.

Til sammenligning kan vi se på de mange insektene som ikke gjennomgår metamorfose. Gresshopper og kakerlakker, for eksempel. En umoden gresshoppe eller kakerlakk er hovedsakelig en miniatyrutgave av et voksent eksemplar, med små vingeanlegg i stedet for fungerende vinger. I motsetning til insekter som gjennomgår metamorfose, må unge gresshopper ofte konkurrere med voksne gresshopper om tilgangen til mat, en utfordring som fluelarver og sommerfugllarver slipper. Kroppen til en gresshoppe har i bunn og grunn en sårbar utforming som må være i stand til å gjøre alt: spise, vokse, forflytte seg, finne en partner og et velegnet sted å legge egg. I rettferdighetens navn skal det sies at gresshopper har klart seg ganske bra, noe enhver bonde i Afrika som har vært utsatt for en sulten markgresshoppesverm, kan underskrive på, men når det gjelder antall arter, er de utkonkurrert av søskenbarna sine som gjennomgår metamorfose. Det finnes rundt tjue tusen kjente arter av Orthoptera (gresshopper og slektningene deres) og sju tusen fire hundre arter av Blattodea (kakerlakker og termitter). Til sammenligning omfatter insekter som gjennomgår metamorfose hundre og tjuefem tusen arter av Diptera (fluer og mygg), hundre og femti tusen arter av Hymenoptera (bier, humler, maur og andre veps), hundre og åtti tusen arter av Lepidoptera (dagsommerfugler, nattsvermere og småsommerfugler) og forbløffende fire hundre tusen arter av Coleoptera (biller). Alt i alt utgjør disse fire gruppene av insekter rundt 65 prosent av alle kjente arter på planeten vår.

I tillegg til evnen til å fly og den magiske metamorfosen var det siste trikset til insektene under evolusjonen at de utviklet komplekse samfunn der team av individer samarbeidet effektivt, nesten som om de var én enkelt «superorganisme». Både termitter, vepser, bier, humler og maur benytter seg av denne strategien, der de lever i et bol med én eller noen få dronninger som stort sett legger alle eggene, og arbeiderdøtre som utfører ulike spesialiserte oppgaver, deriblant å stelle med dronningen, ta hånd om avkommet, forsvare bolet og så videre. Gjennom spesialisering kan hvert enkelt insekt bli ekspert på sin bestemte oppgave, og i noen tilfeller er til og med kroppen tilpasset oppgaven, som for eksempel maursoldater med en enorm kjeve som finnes i enkelte maurtuer, og som hovedsakelig forsvarer tuen mot angrep fra store rovdyr som maurslukere eller jordsvin. Den berømte amerikanske biologen Edward O. Wilson, spesialist på maur, anslo en gang at det finnes mellom én og ti billiarder maur i verden (1 000 000 000 000 000–10 000 000 000 000 000). I noen landbaserte økosystemer kan de utgjøre opptil 25 prosent av den totale biomassen av dyr, og grovt regnet veier alle maurene på jorden omtrent det samme som hele menneskeheten. Det finnes cirka en million maur per person. Frem til for rundt to hundre år siden ville et romvesen som kikket ned på planeten vår når som helst i løpet av de siste fire hundre millioner årene, ha konkludert med at dette var insektenes rike.