Malcolm Gladwell

Bombemafiaen

En drøm, en fristelse og andre verdenskrigs lengste natt

Oversatt av John Grande

Til KMO (og BKMO!)

Forord

Da faren min lå i sengen som guttunge, hørte han flyene oppe på himmelen. Først på vei inn over landet. Så, i de små timer, på vei tilbake til Tyskland. Dette var i Kent i England, noen mil sørøst for London. Faren min var født i 1934 og dermed fem år gammel da andre verdenskrig brøt ut. Britene kalte Kent «Bombeveien», for det var over dette engelske grevskapet de tyske krigsflyene fløy på vei til London.

Hvis et bombefly ikke nådde frem til målet eller hadde bomber til overs, var det ikke uvanlig at de bare dumpet dem et sted på tilbakeveien. En dag landet en av disse bombene i hagen bak huset hos besteforeldrene mine. Den eksploderte ikke. Den bare lå der, halvt begravd i bakken. Man kan trygt si at for en femåring som interesserer seg for mekanikk, må en udetonert tysk bombe i hagen være noe av det mest spennende det går an å forestille seg.

Ikke at faren min beskrev det sånn. Faren min var matematiker. Og engelskmann, så følelsenes språk var ikke akkurat morsmålet hans. For ham var det mer som latin eller fransk – noe man kunne studere og forstå, men aldri fullt ut mestre. Nei, at en udetonert tysk bombe i hagen måtte være det mest spennende en femåring kunne forestille seg, var min egen tolkning da faren min fortalte meg om bomben – da jeg var fem år gammel.

Det var sent i 1960-årene. Vi bodde i England da, i Southampton. Vi ble konstant minnet på hva landet hadde vært igjennom. Dro vi til London, kunne vi fortsatt se hvor bombene hadde landet – nemlig på de stedene der en gyselig, brutalistisk bygning hadde dukket opp i et flere hundre år gammelt kvartal.

Hjemme sto radioen alltid innstilt på BBC, og det virket som om annethvert intervju var med en gammel general eller fallskjermjeger eller krigsfange. Den første historien jeg skrev som barn, handlet om at Hitler fortsatt var i live og angrep England igjen. Jeg sendte den til bestemoren min, hun som bodde i Kent og hadde hatt en udetonert bombe i hagen. Moren min skjente på meg da hun fikk høre om historien; en som hadde opplevd krigen, var ikke nødvendigvis så begeistret for en fortelling der Hitler kom tilbake.

En gang tok faren min meg og brødrene mine med ut til sjøen ved Den engelske kanal. Sammen krøp vi gjennom restene av festningsverker fra andre verdenskrig. Jeg husker fortsatt hvor spennende det var å tenke på at vi kanskje kunne finne noen gamle kuler, eller en granathylse, eller kanskje til og med skjelettet til en for lengst glemt tysk spion som bølgene hadde skylt i land.

Jeg tror ikke vi mister fascinasjonene vi har som barn. Det har i hvert fall ikke jeg gjort. Jeg spøker alltid om at hvis en roman inneholder ordet spion, så har jeg lest den. En dag da jeg så over bokhyllene mine for noen år siden, gikk det opp for meg – til min overraskelse – hvor mange sakprosabøker om krig som hadde hopet seg opp der. Både store bestselgere og mer spesialiserte fagbøker. Memoarer som ikke var å få kjøpt lenger. Akademiske tekster. Og hvilket aspekt av krigen handlet de fleste av disse bøkene om? Bombing. Air Power av Stephen Budiansky. Rhetoric and Reality in Air Warfare av Tami Davis Biddle. Decision over Schweinfurt av Thomas M. Coffey. Flere hyller fulle av slike bøker.[1]

Når jeg begynner å opparbeide meg en samling med bøker om et bestemt tema, er det vanligvis fordi jeg har lyst til å skrive om det. Jeg har hyller fulle av bøker om sosialpsykologi, siden jeg har livnært meg av å skrive om sosialpsykologi. Men krig har jeg aldri skrevet noe særlig om – og i hvert fall ikke andre verdenskrig, eller nærmere bestemt flyvåpenet. Bare noen småting her og der.[2] Hvorfor ikke? Jeg vet ikke. En freudianer kunne sikkert ha hatt det moro med å svare på det. Men kanskje det enkleste svaret er at jo mer et tema betyr for en, desto vanskeligere er det å finne en historie om det man har lyst til å fortelle. Listen ligger høyere. Noe som bringer oss videre til Bombemafiaen, boken du leser nå. Jeg er glad for å fastslå at med Bombemafiaen har jeg funnet en historie det er verdt å bli besatt av.

Noen avsluttende ord om det sistnevnte, å bli besatt. Jeg skrev denne boken for å ivareta mine egne besettelser. Men det er også en fortelling om andre menneskers besettelser, om en av det tjuende århundrets største besettelser. Når jeg ser på det jeg har skrevet om eller studert gjennom årenes løp, ser jeg at jeg gang på gang blir dratt mot folk som er besatt av noe. Jeg liker dem. Jeg liker tanken på at noen kan skyve vekk alle hverdagens bekymringer og bagateller og bare fokusere fullt og helt på én ting, på noe som passer inn i denne personens forestillingsevne. Noen ganger kan besatte mennesker føre oss på villspor. De stirrer seg blinde på detaljer. De tjener ikke bare verdens, men også sine egne smale interesser. Men uten besatte mennesker tror jeg det blir dårlig med fremskritt og innovasjon og glede og skjønnhet.

Under arbeidet med denne boken spiste jeg middag med den daværende stabssjefen i USAs flyvåpen, David Goldfein. Det skjedde i Air House ved fellesbasen Myer-Henderson Hall nord i Virginia, rett over Potomac-elven for Washington D.C. – en majestetisk 1800-tallsbygning i en gate full av majestetiske 1800-tallsbygninger der mange av landets militære toppledere bor. Etter middagen ba general Goldfein en håndfull venner og kolleger – andre høyt rangerte offiserer i flyvåpenet – om å holde oss med selskap. Vi satt i hagen bak huset hos generalen, fem stykker til sammen. Nesten alle hadde vært piloter i flyvåpenet. Mange hadde en far som hadde vært pilot i flyvåpenet. De var vår tids svar på menneskene du kommer til å lese om i denne boken. Etter hvert som kvelden gikk, begynte jeg å legge merke til noe.

Air House ligger like i nærheten av Reagan innenrikslufthavn. Og rundt hvert tiende minutt tok et fly av over hodet på oss. Det var ikke noe spesielt med dem, bare vanlige passasjerfly på vei til Chicago eller Tampa eller Charlotte. Og hver gang et av disse flyene fløy forbi, kastet både generalen og kameratene hans et blikk opp, bare for å ta en titt. De klarte ikke å la være. De var besatt. Sånne folk som jeg liker.

Innledning

«Dette fungerer ikke. Du er ute.»

1.

En gang i tiden lå verdens største luthavn midt ute i den vestre delen av Stillehavet, rundt 250 mil fra kysten av Japan, på en av de små sydhavsøyene kjent som Marianene. Guam. Saipan. Tinian. Marianene er den sydligste delen av en fjellkjede som for det meste ligger under vann – noen vulkantopper som stikker opp fra det dype havet. Gjennom det meste av Marianenes historie var øyene for små til at noen i verden utenfor interesserte seg for dem eller hadde bruk for dem. Men det forandret seg i luftkrigens epoke, da de med ett ble enormt viktige.

Gjennom det meste av andre verdenskrig var det Japan som kontrollerte Marianene. Men etter en brutal operasjon falt de for USA sommeren 1944. Saipan falt først, i juli, etterfulgt av Tinian og Guam, i august. Da soldatene gikk i land, fikk de selskap av marinens ingeniørtropper, de såkalte Seabees, som gjøv løs på arbeidet.

Etter bare tre måneder var militærflyplassen Isely Field ferdig bygd og i full drift på Saipan. Deretter kom North Field på Tinian, verdens største lufthavn med fire 2,5 kilometer lange rullebaner. Og etter der igjen, på Guam, kom det som nå heter Andersen Air Force Base, det amerikanske flyvåpenets innfallsport til Det fjerne Østen. Så kom flyene.

Ronald Reagan leste kommentarene i krigsfilmer på denne tiden, og en av disse filmene handlet om de første toktene med flyet B-29 Superfortress, «Superfestningen». Reagan omtalte fartøyet som et av verdens underverker, en koloss av en flymaskin:

Med 2200 hestekrefter i hver av de fire motorene. Med drivstoffkapasitet som en tankvogn. En halefinne som strakte seg to etasjer opp i været. Skroget var lengre enn en Corvette. Bygd for å frakte mer ødeleggelse og bære den høyere, raskere og lenger enn noe annet bombefly. Og det var nettopp det flyet måtte gjøre for å gjennomføre dette oppdraget.

B-29 kunne fly raskere og høyere enn noe annet bombefly i verden, og fremfor alt lenger enn noe annet bombefly. Kombinasjonen av større aksjonsradius og erobringen av Marianene innebar at USAs flyvåpen for første gang siden krigen i Stillehavet begynte, var innenfor rekkevidde til å slippe bomber over Japan. Det ble opprettet en spesialenhet for bombeflyflåten som nå var stasjonert på Marianene: det 21. flykorps, under ledelse av den briljante unge generalen Haywood Hansell.

Gjennom hele vinteren og høsten 1944 beordret Hansell det ene angrepet etter det andre. Hundrevis av B-29-fly suste over Stillehavet, slapp bomber over Japan og vendte tilbake til Marianene. Mens Hansells flyvere gjorde seg klare til å dra mot Tokyo, strømmet journalister og tv-team til fra fastlandet og dokumenterte den spente stemningen for seerne hjemme.

Ronald Reagan igjen:

B-29-ene på Saipan var som artillerikanoner som sto siktet inn på Japans hjerte … japsene kunne like gjerne ha prøvd å stanse Niagarafossen. Det 21. flykorps var klare til å ramme det første målet.

Men så, den 6. januar 1945, kom Hansells overordnede, general Lauris Norstad, til Marianene. Det var fortsatt temmelig primitive forhold på Guam, og hovedkvarteret var bare en klynge med Quonset-brakker i bølgeblikk på en klippe ved sjøen. Begge må ha vært utmattet, ikke bare på grunn av de enkle kårene, men også på grunn av det tunge ansvaret som hvilte på dem.

Jeg leste en gang noe general Arthur Harris i det britiske flyvåpenet Royal Air Force skrev om hvordan det var å lede en flystyrke under andre verdenskrig:

Jeg vet ikke om noen kan fatte hvor grusomt det sliter på psyken å ha kommando over en stor flystyrke, bortsett fra de få som har opplevd det. En befalhavende offiser i marinen blir i høyden bedt om å lede et større tokt én eller to ganger i løpet av krigen, og en i hæren deltar kanskje i ett slag en gang hver sjette måned, eller under helt spesielle omstendigheter så ofte som én gang i måneden, men når man leder en styrke med bombefly, må man vie seg helt og fullt til jobben hvert eneste døgn … Det er best å overlate til fantasien hva disse daglige påkjenningene fører til over en periode på flere år.

Så der var Hansell og Norstad i Guam. To krigstrette flyvere som sto overfor det de håpet skulle bli krigens siste kapittel. Hansell foreslo en kjapp omvisning: Gå ned til stranden, beundre de splitter nye rullebanene som var anlagt midt i jungelen, prate om taktikker og planer. Norstad sa nei. Han hadde noe mer personlig de måtte snakke om. Og i et øyeblikk Haywood Hansell skulle huske resten av livet, snudde Norstad seg mot ham og sa: Dette fungerer ikke. Du er ute.

«Det var som om jorden raste sammen – jeg ble helt knust.» Slik beskrev Hansell mange år senere hva han følte i dette øyeblikket. Så ga Norstad ham et nytt og enda hardere slag: Jeg bytter deg ut med Curtis LeMay.

General Curtis Emerson LeMay, den 38 år gamle helten fra bombetoktene over Tyskland. En av sin generasjons mest sagnomsuste flyvere. Hansell kjente ham godt. De hadde tjenestegjort sammen i Europa. Og Hansell skjønte straks at dette ikke var noen alminnelig omrokering i ledelsen. Det var en irettesettelse og en helomvending. En innrømmelse fra Washington om at alt Hansell hadde gjort, nå ble betraktet som feil. For Curtis LeMay var Haywood Hansells rake motsetning.

Norstad tilbød Hansell å bli på øya hvis han ville, som LeMays nestkommanderende, et forslag Hansell tok så ille opp at han knapt fikk frem et ord. Norstad sa at han fikk ti dager på seg til å runde av. Hansell gikk rundt helt i svime. Den siste kvelden på Guam drakk han litt for mye og sang for mennene sine mens en ung oberst spilte gitar: «Old pilots never die, never die, they just fly-y-y away-y-y-y.»

Da Curtis LeMay kom til øya for å overta, fløy han dit selv i et B-29-bombefly. Nasjonalsangen ble spilt. Soldatene i 21. flykorps paraderte for inspeksjon. En presseoffiser ville ta et bilde av de to for å minnes øyeblikket. LeMay hadde en pipe i munnen – han hadde alltid en pipe i munnen – og visste ikke hvor han skulle gjøre av den. Han gjorde flere forsøk på å stikke den i lommen. «General», sa assistenten hans, «kanskje jeg kan holde pipa mens dere tar bildet.»

«Hvor skal jeg stå?» sa LeMay lavt. Kameraene klikket og fanget Hansell der han sto og myste mot horisonten mens LeMay så ned i bakken. To menn som ønsket seg så langt vekk fra hverandre som overhodet mulig. Og dermed var det slutt.

Bombemafiaen er historien om dette øyeblikket. Det som førte frem til det, og det som skjedde etterpå – for dette var en utskiftning vi merker ringvirkningene av den dag i dag.

2.

Det er noe med teknologiske revolusjoner jeg alltid har syntes er rart. En ny idé eller oppfinnelse dukker opp, og alle skjønner at den kommer til å snu verden på hodet. Internett. Sosiale medier. I tidligere generasjoner har det vært telefonen og bilen. Folk forventer at nyvinningen skal gjøre alt bedre, mer effektivt, tryggere, rikere, raskere. Og sånn blir det også, på mange måter. Men det er ikke til å unngå at noe skjærer seg. I det ene øyeblikket blir de sosiale mediene hyllet fordi de setter vanlige borgere i stand til å velte tyranner. Men i neste øyeblikk blir de en fryktet plattform som lar folk tyrannisere hverandre. Bilen skulle gi oss frihet og gjøre oss mer bevegelige, og en stund gjorde den også det. Men så endte det med at millioner av mennesker bor milevis unna arbeidsplassen sin og må lide seg gjennom endeløse trafikkorker langs en pendlerrute av episke dimensjoner. Hvordan har det seg at teknologien noen ganger, av en rekke uventede og tilfeldige årsaker, fører oss et helt annet sted enn vi hadde tenkt?

Bombemafiaen er en studie i hvordan drømmer skjærer seg, og hvordan en ny og glitrende idé som faller ned fra himmelen, ikke lander mykt i fanget på oss, men styrter rett i bakken og går i tusen knas. Historien jeg skal fortelle her, er ikke egentlig en krigsfortelling, selv om den for det meste utspiller seg under krigen. Det er en fortelling om et nederlandsk geni og den hjemmelagde datamaskinen hans. Et knippe våpenbrødre i det sentrale Alabama. En britisk psykopat. Noen pyromankjemikere i en kjeller ved Harvard. Det er en historie om hvor grumsete hensiktene våre kan være, for vi glemmer alltid grumset når vi ser oss tilbake.

Og i sentrum for alt dette finner vi Haywood Hansell og Curtis LeMay, som møttes til dyst i jungelen på Guam. En av dem ble sendt hjem. Den andre ble værende, noe som etter hvert skulle føre til andre verdenskrigs mørkeste natt. Tenk over historien og spør deg: Hva ville jeg ha gjort? Hvilken side ville jeg ha stått på?

Første del

Drømmen

Første kapittel

«Mr. Norden trivdes best på verkstedet.»

1.

Krigen som skulle fortære verden, var fortsatt bare en bekymring og ikke et faktum da det amerikanske militæret ble oppmerksomme på en mann helt utenom det vanlige.

Han het Carl L. Norden. Hele sitt liv hadde Norden skydd søkelyset. Han arbeidet alene, og det hendte at han dro tilbake til Europa midt i en avgjørende periode for å pusle og drømme ved kjøkkenbordet hjemme hos moren sin. Han bygde opp en bedrift med flere hundre ansatte. Og da krigen var over, dro han rett og slett fra alt sammen. Det finnes ingen ordentlige biografier om Norden. Ingen portrettartikler.[1] Ingen statuer som hedrer ham. Ikke i fødelandet Nederland, ikke i Sveits, der han bodde den siste delen av livet, og ikke på nedre Manhattan, der han gjorde sitt viktigste arbeid. Norden påvirket forløpet i en krig og tente en drøm som skulle leve resten av århundret. Det virker nesten umulig at noen kan sette så stort preg på verden som Norden og så bare fordufte. Men det var det han gjorde. I en 352 sider lang teknisk bok om Nordens oppfinnelse handler én setning om mannen selv: «Mr. Norden trivdes best på verkstedet, der han noen ganger kunne jobbe atten timer lange dager.»

Det er det hele.

Så før vi tar fatt på Nordens drøm og konsekvensene den fikk – Nordens innvirkning på en hel generasjon – kan vi begynne med Norden selv. Jeg spurte professor Stephen L. McFarland, en av de få historikerne som virkelig har gravd i historien om Carl Norden, eller kanskje den eneste, om hvorfor det er så lite stoff å finne om oppfinneren. Professoren svarte at «det skyldes først og fremst at han krevde fullstendig hemmelighold». Han fulgte opp med å beskrive ham som menneske: «Han var ekstremt hårsår. Han hadde et større ego enn noen annen jeg aldri har møtt. Og jeg sier ‘aldri har møtt’, for jeg møtte selvfølgelig aldri Norden.»

Norden var nederlender. Han ble født i det som nå er Indonesia, som den gang var en nederlandsk koloni. Han var lærling ved et sveitsisk mekanisk verksted i tre år før han tok ingeniørutdannelse ved den prestisjetunge føderale polytekniske høyskolen i Zürich, der han gikk i klasse med blant andre Vladimir Lenin. Norden var slank og stilig. Han gikk i dress med vest. Han hadde kort, hvitt hår med en liten dårelokk, en frodig bart, øyne med tunge lokk og dype rynker, som om han ikke hadde sovet på mange år. Han gikk under navnet Gamle Dynamitt. Han drakk litervis med kaffe. Levde på biff.

Som McFarland forklarte:

Han trodde faktisk at sollys i rent biologisk forstand gjorde folk dumme. Dermed viste han seg aldri utendørs uten en stor hatt på hodet. Han tvang alltid familien til å gå med hatt ute. I ungdommen var han stasjonert i Nederlandsk India, men familien hans gikk alltid med hatt fordi solen gjorde folk dumme.

McFarland skrev at Norden «leste Dickens ivrig for å lære om de fattiges liv og Thoreau for å høre om det enkle liv». Han kunne ikke fordra å betale skatt. Han mente at Franklin Roosevelt var djevelen.

McFarland skildret hvor irritabel Norden kunne være:

Det finnes en berømt historie der han tittet over skulderen på en tekniker, og teknikeren ble litt nervøs og prøvde å slå av en prat ved å se på ham og si: «Kanskje du kan forklare hvorfor vi lager denne delen på denne måten?» Og Norden brølte tilbake av full hals: «Det er hundre tusen grunner til at jeg utformet den delen på den måten. Og ingen av dem er noe du skal bry deg med.» Det var sånn han behandlet alle medarbeiderne sine. Han kledde virkelig navnet Gamle Dynamitt.

Videre forklarte McFarland hvor perfeksjonistisk Norden var:

Det spilte ingen rolle hvor mye noe kostet – det var «gjør det så perfekt som mulig». Jeg har sett hvordan ingeniører vet det de vet og gjør det de gjør, men alle snakker om hvor viktig det er å studere det som har blitt gjort før. Nordens holdning var: «Jeg vil ikke høre om det.» Han ville bare ha blanke ark og en blyant, et par fagbøker fulle av formler for visse matematiske beregninger. Han trodde fullt og fast at det var best å begynne med blanke ark, og det viser hvor stort ego han hadde. «Jeg vil ikke vite om andres feil», sa han. «Jeg vil ikke vite hva de har gjort riktig. Jeg gjør det bare riktig på egen hånd.»

Hva var det så Carl Norden utviklet på de blanke arkene sine? Et bombesikte. Det er ingen som bruker bombesikter nå lenger, ikke i radarens og GPS-ens tidsalder, men gjennom brorparten av forrige århundre var bombesikter svært viktige saker. La meg si det enda sterkere, for det er reell fare for å underdrive her: Hvis man en gang rundt begynnelsen av 1900-tallet skulle ha skrevet en liste over de neste femti årenes ti viktigste uløste teknologiske problemer, hva ville ha havnet på listen? Noen ting er opplagte. Det var et desperat behov for vaksiner som kunne beskytte mot barnesykdommer – meslinger, kusma. Landbruket trengte bedre gjødsel for å hindre hungersnød. Store deler av verden kunne bli mer produktiv med billige og praktiske klimaanlegg. En bil som arbeiderklassefamilier hadde råd til. Jeg kunne ha fortsatt. Men et sted på denne listen ville man ha funnet et militært spørsmål, nærmere bestemt: Finnes det en mer presis måte å slippe bomber fra fly på?

Hvorfor hører denne problemstillingen hjemme på samme liste som vaksiner og gjødsel og klimaanlegg? Jo, fordi verden gikk igjennom første verdenskrig tidlig på 1900-tallet, og 37 millioner mennesker ble drept eller såret. Trettisju millioner. Det var over en million falne og sårede i slaget ved Somme, ett enkelt slag som ikke hadde noen opplagt mening eller innvirkning på den videre utviklingen i krigen. Første verdenskrig var en dypt traumatisk erfaring for dem som opplevde den.

Så hva kunne man gjøre med det? En liten gruppe mennesker ble overbevist om at den eneste realistiske løsningen var at militæret endret måten de utkjempet kriger på. At de lærte seg å utkjempe bedre kriger – hvis det ikke er for mye av en selvmotsigelse. Og de som argumenterte for bedre kriger, var piloter. Flyvere. Folk som var besatt av en av epokens nyeste og mest spennende tekniske nyvinninger – flyet.

2.

Flyet fikk sin store debut i første verdenskrig. Du har sikkert sett bilder av disse tidlige flyene. Kryssfiner, seilduk, metall og gummi. To vinger, over og under, holdt sammen med avstivere. Ett sete. En mitraljøse som pekte forover og var synkronisert med propellen for å kunne skyte gjennom den. De så ut som noe man fikk i posten og skulle skru sammen i garasjen. Det mest kjente jagerflyet fra første verdenskrig var Sopwith Camel. (Det er et slikt Snoopy flyr i de gamle Knøttene-stripene.) Det var et salig rot. «I hendene på en nybegynner hadde det noen mannevonde egenskaper som gjorde det til en drapsmaskin», ifølge flyskribenten Robert Jackson. Og det var piloten flyet tok livet av, ikke fienden som var under angrep. Men en ny generasjon piloter så på disse vaklevorne innretningene og sa: En annen versjon av disse kan gjøre hele den dødelige, bortkastede, meningsløse bakkekonflikten avleggs. Tenk om vi kunne utkjempe kriger fra luften?

En av disse flyverne het Donald Wilson. Han tjenestegjorde i første verdenskrig og mintes angsten som hadde grepet medsoldatene hans.

Som han fortalte i en muntlig historie i 1975:

Det var en som tok livet av seg, og som valgte å gjøre det i messa. Stakk geværløpet i munnen og trakk av. Og en annen fyr skjøt seg i beinet mens vi var i skyttergravene. De må ha tenkt for mye på hvor stor fare de var i. Men i det store og hele tror jeg ikke så mange av oss skjønte hva det var vi hadde rotet oss inn i.

Wilson begynte å fly i 1920-årene og ble general under andre verdenskrig. Jeg kom en gang over Wilsons memoarer, som han utga på eget forlag i 1970-årene. Boken heter Wooing Peponi og ser ut som en årbok fra en high school. Han legger ut i det vide og brede. Og midt inni der et sted har Wilson et underlig fengslende parti der han forteller om hva han kom frem til etter å ha fløyet i et par år: «Så fikk jeg en visjon som kom helt av seg selv. For å parafrasere det Martin Luther King sa i en rørende tale mange år senere, i en helt annen sammenheng: ‘Jeg fikk en drøm.’»

Wilson sammenligner sin egen visjon om luftkrigens muligheter med det mest ikoniske øyeblikket i borgerrettighetsbevegelsens historie. Og så låner han Kings retoriske mønster også:

Jeg fikk en drøm … om at verdens nasjoner gikk i strid for å bestemme vilkår og ikke for å vise militær overlegenhet, slik forsvarets tradisjoner krevde. Jeg fikk en drøm om at de viktigste landene, de sannsynlige motpartene, ble industrialisert og avhengige av et velsmurt maskineri av elementer som var organisert slik at de holdt hverandre i gang. Jeg fikk en drøm om at ny og fremtidig flyteknologi kunne ødelegge et begrenset antall mål innenfor dette nettverket av gjensidig avhengige elementer i moderne land. Jeg fikk en drøm om at denne formen for ødeleggelse og muligheten for mer av det samme ville få offeret til å be om fred.

Det er en på alle måter dristig visjon. Det var så få militærpiloter i USA på denne tiden at alle kjente hverandre. Det var som en forening. Et knippe med ildsjeler. Og ifølge Wilson kunne denne vesle foreningen og de vaklevorne flyene deres omdefinere hva krig var.

«Jeg fikk en drøm om at denne formen for ødeleggelse og muligheten for mer av det samme ville få offeret til å be om fred»? Det betyr at han trodde flyene kunne vinne kriger helt på egen hånd. De kunne suse ned og bombe utvalgte mål og tvinge fienden i kne uten at millioner av mennesker trengte å dø i et blodbad på slagmarken.

Men flyverne visste at det var et problem de måtte løse før drømmen kunne bli til virkelighet, et problem som var så avgjørende at det hørte hjemme på listen over verdens ti viktigste problemer, sammen med vaksiner og gjødsel. Hvis man i likhet med disse drømmerne trodde at flyet kunne revolusjonere krigføringen ved å stupe ned fra himmelen, ramme utvalgte mål og tvinge fienden i kne, da måtte man ha en måte å treffe disse utvalgte målene fra luften på. Og det var ingen som visste hvordan man skulle få det til.

Jeg spurte Stephen McFarland hvorfor det er så vanskelig å treffe et presist mål med en bombe. Han svarte:

Jeg synes det er helt forbløffende. Ikke sant, du har sikkert sett det på film. Og der sier de: «Bare få målet på kornet, så tar bombesiktet seg av resten.» Men det er utrolig mange elementer som må på plass for at man skal kunne slippe en bombe og treffe et presist mål. Du kan se for deg at du kjører langs motorveien i 100 eller 110 kilometer i timen, og at du prøver å hive noe ut av vinduet og treffe noe, om det så er noe som står stille, et skilt eller et tre eller bare et eller annet som står i veikanten. Det aner deg sikkert hvor vanskelig det er.

Hvis du skal prøve å kaste en flaske i en søppelkurv fra en bil som kjører i 80 kilometer i timen, må du regne ut en del fysiske forhold på sparket. Søppelkurven står stille, mens du og bilen beveger dere fort, så du må slippe flasken i god tid før dere er fremme ved kurven. Ikke sant? Men hvis du befinner deg i et fly 20 000 eller 30 000 fot over bakken, er problemet uendelig mye mer komplisert.

McFarland fortsatte:

Flyene i andre verdenskrig fløy i en fire–fem hundre kilometer i timen, noen ganger helt oppe i åtte hundre kilometer i timen. De slapp bomber fra en høyde på inntil 30 000 fot. Da tar det mellom 20 og 30, [kanskje] 35 sekunder før bombene treffer bakken. Og hele tiden blir man beskutt. Man må se gjennom skydekket eller … [unngå] luftvernartilleri. Man må forholde seg til narrefabrikker, røyktepper. Det ryker fra andre bomber, folk brøler inn i øret på deg, det er masse styr, alt det merkelige som skjer så fort en krig bryter ut.

Det blåser kanskje i 150 kilometer i timen. Det må man ta med i beregningen. I kaldt vær er luften tett, og dermed faller bombene sakte. I varmt vær er luften tynn, og bombene faller fort. Og så må man spørre seg: Ligger flyet vannrett i luften? Beveger det seg fra side til side? En liten feilmargin når man slipper bomben, kan føre til en stor feil på bakken. Og hvis du befinner deg 20 000 fot oppe i luften, kan du i det hele tatt se målet? En fabrikk er kanskje stor og iøynefallende når man ser den på nært hold, men der oppe fra ser den ut som et frimerke. I flyvningens første dager kunne ikke bombeflyene treffe noe som helst. Ikke i nærheten engang. Bombesikterne kunne like gjerne ha kastet dartpiler på en blink med bind for øynene. Drømmen om at flyet skulle revolusjonere krigføringen, hvilte på en stor og udokumentert antagelse: at noen på et eller annet tidspunkt skulle finne ut hvordan man kan slippe en bombe fra stor høyde med noe som minnet om presisjon. Det var et spørsmål som sto på epokens teknologiske ønskeliste. Helt til … Carl Norden.

Ifølge McFarland hadde Norden en helt unik måte å jobbe på:

Han fikk ikke hjelp av noen. Han gjorde alt selv. Han hadde alt i hodet. Han gikk ikke rundt med notater. Han hadde ikke noen notisbok. Man kan ikke oppsøke arkivet hans. Det finnes ikke noe arkiv. Han hadde alt i hodet, og at et menneske kan ha noe så komplisert i hodet … Det er bare helt utrolig at det går an. Men ingeniører snakker om noe de kaller «det indre øyet», at de ser ting inne i seg, ikke med øynene, men med det indre øyet. Og det var virkelig sånn Carl Norden jobbet.

Jeg spurte McFarland om han mente Norden var et geni. Han svarte:

Han ville ha svart at bare Gud skaper, mens menneskene oppdager. Så for ham var det ikke snakk om noe «geni». Han ville ha nektet å bruke begrepet. Han ville ikke ha satt pris på det, og han ville ikke ha latt noen kalle ham geni. Han ville ha sagt at han bare avdekket Guds storhet, at Gud avslører sannheten gjennom de menneskene som er villige til å arbeide hardt og bruke hjernen til å finne Guds sannhet.

Norden begynte å jobbe med bombesikteproblemet i 1920-årene. Han fikk en kontrakt med marinen, men senere skulle han arbeide for hærens flyvåpen, som det amerikanske luftforsvaret het på den tiden. Han etablerte et verksted i Lafayette Street i den delen av Manhattan som nå heter SoHo. Og der begynte han å jobbe på mesterverket sitt.

Da USA gikk inn i andre verdenskrig, ville militæret plutselig utstyre alle bombeflyene sine med Nordens bombesikte. Disse bombeflyene hadde som regel en besetning på ti: piloten, andrepiloten, navigatøren, skyttere og ikke minst bombesikteren, som siktet inn og slapp bombene. Hvis en bombesikter ikke gjorde jobben sin, hadde de ni andre i besetningen jobbet forgjeves.

En militær undervisningsfilm for bombesiktere fra krigen viser luftfotografier av fiendtlige mål for å forklare hvor viktig Nordens bombesikte var:

Ett av dem kan være målet deres. Dette er grunnen til at dere er her. Det er grunnen til at hele dette enorme maskineriet er satt i sving her på skolen og på andre skoler for bombesiktere. Til at instruktørene lærer dere opp. Til at pilotene flyr dere ut på oppdrag.

Høyst sannsynlig kommer noen av dere som sitter her i rommet nå, til å få se et av disse målene – ikke som en film på et lerret, men der det glir forbi under trådkorset i bombesiktet deres. Og hvor kommer de til å lande, de bombene dere slipper? Tretti meter unna målet? Hundre og femti meter unna? Det kommer an på hvor godt dere har trent fingrene og øynene for å gjøre dem like presise som Nordens bombesikte.

Offisielt het siktet Mark XV. Flyverne som brukte det, kalte det «fotballen». Det veide 25 kilo. Det var montert på en slags plattform, en pakkboks stabilisert med et gyroskop som sørget for at det alltid sto vannrett, selv om flyet ble slengt hit og dit. Bombesiktet var i bunn og grunn en analog datamaskin, en kompakt, finmekanisk innretning som besto av speil, et teleskop, kulelagre, vatre og knotter. Bombesikteren så på målet gjennom teleskopet fra et fly i bevegelse og justerte en utrolig komplisert rekke innstillinger. Norden utarbeidet 64 algoritmer som han mente løste alle bombingens problemer, så som: Hvor mye påvirker vindens hastighet og retning bombens bane? Hvor stor innvirkning har lufttemperaturen? Eller flyets hastighet? Full opplæring i bruk av Nordens bombesikte tok seks måneder.

Man kan få vondt i hodet bare av å se på hærens opplæringsfilm. Fortellerstemmen sier:

Nå kan du se på linjen på gulvet. Dette var siktlinjen din da du begynte. Den går rett mot målet. Ja da, jeg vet det – når du er oppe i luften, er det ingen hjelp å få fra hendige rette linjer nede på bakken. Men bombesiktet gir deg en erstatning. Husker du at siktet består av to deler? Den nederste er stabiliseringsmekanismen. Og i den sitter det et gyroskop til, bare at dette har en horisontal akse.

På oversiden sitter selve siktet. Stabiliseringsmekanismen er stasjonær i flyets lengdeakse. Men du kan vende på siktet slik at det alltid peker mot målet. Men siktet er også festet i stabiliseringsmekanismen med staver. Gjennom disse styrer gyroskopet siktets posisjon, slik at det alltid peker i samme retning, uansett hvor mye flyet slingrer.

Alt dette for at bombesikteren skulle vite nøyaktig når han kunne rope: «Slipp bombene!»

McFarland forklarte en av de små detaljene i Nordens arbeid:

En av Nordens 64 algoritmer kompenserer for det halve minuttet det tar fra man slipper en bombe, til den treffer bakken. I løpet av det halve minuttet beveger faktisk jorden seg rundt sin egen akse.

Så han laget faktisk en formel for det. Hvis det tok 20 sekunder før bomben traff målet, ville jorden bevege seg – jeg bare finner på et tall – fire meter. Dermed måtte man justere apparatet for å ta hensyn til at målet hadde flyttet seg fire meter. Flyr man i 20 000 fots høyde, har det kanskje flyttet seg åtte meter. Alt dette må man legge inn i maskinen.

Hæren kjøpte flere tusen bombesikter av Norden. Før hvert oppdrag måtte bombesikteren gå og hente siktet i et hvelv, med væpnet eskorte. Han fraktet det til flyet i en metallkasse. Dersom flyet skulle styrte, hadde bombesikteren instrukser om å destruere bombesiktet med det samme, slik at det ikke kom i fiendens hender. Det sies at bombesikterne fikk utdelt en 45 centimeter lang innretning med en sprengladning som skulle ta seg av det. Og som en siste forholdsregel måtte de avlegge et eget løfte: «Jeg sverger at jeg ikke vil røpe de hemmeligstemplede opplysningene jeg får, og er fullt klar over at jeg vokter en av landets mest dyrebare ressurser, og videre sverger jeg å beskytte hemmeligheten om USAs bombesikte, om nødvendig med mitt eget liv.»

I sentrum for all dramatikken og alt hemmelighetskremmeriet sto Carl Norden. Den fortærende, eksentriske Norden. Før USA gikk inn i krigen, mens han fortsatt la siste hånd på oppfinnelsen, hendte det at han forlot Manhattan og dro på besøk til moren sin i Zürich. Ifølge McFarland ble den amerikanske ledelsen «helt på tuppa» når det skjedde.

FBI sendte agenter for å passe på ham. Britene trodde visstnok at han spionerte for tyskerne. Og [hæren var] redde for at britene skulle prøve å bortføre ham. Men han nektet å høre. Jeg skal til Sveits, sa han. Dere kan ikke hindre meg. Og selvfølgelig hadde ikke krigslovene trådt i kraft ennå, siden USA ikke var med i krigen. Så juridisk sett hadde de ingen mulighet til å stoppe ham.

Hvorfor fant militæret seg i oppførselen hans? Fordi Nordens bombesikte var den hellige gralen.

Norden hadde en forretningspartner som het Ted Barth. Det var han som var selgeren og ansiktet utad. Og han hevdet, året før USA gikk inn i krigen, at «Vi regner ikke et område på 4,5 x 4,5 meter for å være vanskelig å treffe fra 30 000 fots høyde.» Kortversjonen av det utsagnet – som skulle danne grunnlaget for myten om Norden – var at bombesiktet gjorde det mulig å slippe en bombe ned i en agurktønne fra ti kilometers høyde.

For den første generasjonen militærpiloter var det en besnærende påstand. Det dyreste enkeltprosjektet under andre verdenskrig var bombeflyet B-29 Superfortress. Det nest dyreste var Manhattan-prosjektet, et enormt krafttak helt uten sidestykke der verdens første atombombe ble til. Og det tredje dyreste prosjektet under krigen? Det var ikke en bombe, ikke et fly, ikke en stridsvogn eller et gevær eller et skip. Det var Nordens bombesikte, den 25 kilo tunge analoge datamaskinen som ble unnfanget i Carl L. Nordens stringente hjerne. Hvorfor brukte de så mye penger på et bombesikte? Fordi det symboliserte en drøm, en av krigshistoriens mektigste drømmer: Hvis vi klarer å slippe bomber ned i en agurktønne fra 30 000 fot, trenger vi ikke hærer lenger. Vi trenger ikke å la unge menn ligge døde igjen på slagmarken eller legge hele byer i grus. Vi kan finne opp krigen på nytt, gjøre den presis og rask og nesten uten blodsutgytelse. Nesten.