Tsitsi Dangarembga

Nervøse tilstander

Oversatt av Merete Alfsen, MNO

Forlaget Press

«Den innfødte tilstand er en nervøs tilstand.»

Fra et forord til Fanons Jordens fordømte*

1

Jeg var ikke lei meg da broren min døde. Og jeg ber heller ikke om unnskyldning for å være så kynisk, som man kanskje vil kalle det, så ufølsom. For det er jeg slett ikke. Jeg føler en hel masse nå for tiden, mye mer enn jeg var i stand til da jeg var barn og broren min døde, og det er flere grunner til det enn bare alder. Derfor vil jeg ikke unnskylde noe, men begynne med å fortelle, slik jeg husker det, om de hendelsene som gikk forut for min brors død og som gjorde det mulig for meg å skrive denne beretningen. For selv om min brors død og det jeg skal fortelle om, henger uløselig sammen, så handler ikke fortellingen om døden, men om hvordan jeg greide å unnslippe, og Lucia også; om hvordan mor og Naiguru var fanget; og om Nyashas opprør – Nyasha, vidsynt og alene, som gjorde opprør, men som til syvende og sist kanskje ikke lyktes likevel.

Jeg var tretten år gammel da broren min døde. Det skjedde i 1968. Det var semesterslutt, og vi ventet ham hjem med ettermiddagsbussen som skulle være i landsbyen vår klokka tre. Broren min gikk på skolen på misjonsstasjonen, der onkelen min var rektor. Den lå noen mils vei fra landsbyen, mot vest, i retning av byen Umtali. Noen ganger, når onkel ikke hadde for mye å gjøre med vitnemål og annet papirarbeid ved semesterslutt, kom han seg av gårde fra kontoret klokka tre om ettermiddagen og ofret resten av arbeidsdagen for å kjøre Nhamo hjem. Det passet Nhamo bra. Han likte ikke å ta bussen, den brukte så lang tid, sa han. Dessuten stinket kvinnene av usunne kjønnslukter, barna ble gjerne magesyke og gjorde fra seg på gulvet, og mennene luktet stramt av hardt kroppsarbeid. Han likte ikke å dele transportmiddel med ymse jordbruksprodukter i tvilsomme stadier av friskhet, med skremte høner og en og annen illeluktende geit. «Vi burde hatt vår egen buss», klaget han, «sånn som de elevene som bor i Fort Victoria og Salisbury.» Han glemte helt at dette var byer, egne tettsteder, mens vårt hjemsted lå i det offentlig eide omlandet rundt Umtali, og siden onkels misjonsstasjon ble regnet til Umtali, var det ingen grunn til å leie buss for å frakte ham og den andre eleven som bodde i distriktet vårt, hjem.

En skolebuss ville uansett ikke ha vært komfortabel nok for broren min når han skulle hjem. Bussholdeplassen – som også er markedsplassen, med skitne, pregløse småbutikker som vi kaller magrosa, mørke og snuskete inni, og kvinner som sitter under msasa-trærne og selger hardkokte egg, grønnsaker, frukt, kokt høne med eller uten karrisaus og alt mulig annet som landsbyboere og reisende kan tenkes å kjøpe – ligger minst tre kilometer fra gården vår. Skolebuss eller ei, broren min ville uansett ha måttet gå de tre kilometerne hjem. Denne turen til fots var en annen side ved hjemreisen som broren min helst ville bli spart for.

Jeg, som ikke hadde måttet gjøre denne reisen ved hver semesterslutt og semesterstart, kunne ikke skjønne hvorfor broren min hadde så mye imot å gå, særlig etter å ha sittet så lenge og ubekvemt på en kvelende varm buss. Bussturen til misjonsstasjonen tok nesten en time. Foruten lettelsen ved å kunne strekke beina etter en så lang reise, var ikke turen hjem fra bussholdeplassen så lang når man ikke trengte å skynde seg. Veien slynget seg av sted langs åkrene der det alltid var noen å slå av en prat med – spørre hvordan det sto til med dem og familien deres, beundre de prektige, bredbladede maisplantene når avlingen var bra, spå om hvor mange sekker åkeren ville gi eller spekulere på om plantene hadde toppet seg for tidlig eller for sent. Og selv om veistrekningen mellom jordene og bussholdeplassen lå i sola og fra september til april, unntatt når det regnet, var så glohet og grell at den lyse sanden stakk i øynene, var det alltid skygge å finne langs åkrene. Noen treklynger hadde fått stå for å gi skygge når vi spiste eller hvilte mellom øktene på åkerlappene.

Etter åkrene ble veien mer skyggefull, med busker og trær. Akasie, lantana, msasa og mopani vokste i klynger langs den andre siden av veien. Hvis vi hadde tid, kunne vi ta en avstikker fra veien inn i mer skogbevokste områder og se etter matamba og matunduru. Søtt og surt. Deilig. Fra denne skogbevokste strekningen slynget veien seg nedover i en grunn kløft, en elvedal der bunnen var omtenksomt forsynt med glatte, flate steinblokker som utgjorde spennende rekvisitter for alle slags leker i barndommen. Over og rundt de laveste steinene fløt elva sparsomt i tørketiden, men når det regnet, ble det noen steder dypt nok til å dekke hodet til et barn og nå meg til brystet. Vi lærte å holde oss unna disse stedene når elva gikk stri, men det meste av året fløt den så rolig at det fint gikk an å bade. Som barn hadde vi det fritt. Vi kunne leke hvor vi ville. Men kvinnene hadde sin egen badeplass, og det hadde mennene også. Der kvinnene hadde vaskeplassen sin, var elva grunn og nådde meg sjelden til over knærne, og steinene var lavere og flatere og dekket det meste av elvebunnen. Kvinnene likte denne plassen fordi den var praktisk utformet med hensyn til klesvask. Men vi grudde oss til vi ble så store at vi måtte vaske oss der sammen med kvinnene og ikke lenger kunne svømme i de dype, kjølige kulpene som var mye mer spennende.

Elva, trærne, frukten og åkrene. Det var sånn det var i begynnelsen. Det er sånn jeg husker det i de tidligste minnene mine, men så forandret det seg. Mens jeg ennå var ganske liten, bygde myndighetene et rådhus for distriktet vårt bare en kilometer unna vaskeplassen. Dermed måtte alle beboerne på de ti–tolv gårdene som utgjorde landsbyen vår, krysse Nyamarira, som elva vår heter, hver gang vi hadde ærend til rådhuset. Det tok ikke lang tid før de foretaksomme blant oss merket seg at det alltid var flere mennesker samlet ved rådhuset enn andre steder i landsbyen (unntatt ved kirken om søndagen og andre dager på steder der det ble drukket øl). De bygde seg små butikker som solgte de matvarene vi trengte – brød, te, sukker, syltetøy, salt, matolje, fyrstikker, stearinlys, parafin og såpe – der ved siden av rådhuset. Jeg husker ikke helt rekkefølgen, om bussholdeplassen kom før eller etter at butikkene ble bygd, men snart stoppet bussene der også. Mindre tiltakslystne ungdommer i landsbyen begynte å henge rundt småbutikkene. Når de hadde råd, som ikke var ofte, kjøpte de Fanta og Coca-Cola og parfyme som luktet vaniljeessens til bare én tickey flasken. En foretaksom butikkeier så muligheten og skaffet en grammofon så de unge kunne more seg med musikk og dans. De spilte den nye rumbaen som, på populærmusikkens vis, drev tilfeldig harselas med tendenser i tiden: «Maser du mer om lønn, får du juling», «Far, jeg har ikke jobb, gi meg penger til roora», «Elskede, hvorfor har du tatt deg en kone til?». Det ble vrikket på hofter og trampet med føtter til takten av disse sosiale realitetene. Solidaritet oppsto. Myndighetene ble urolige. Da de så hvor foretaksomme folk var, belønnet de innsatsen med å bygge en ølbule, malt mørkeblå som rådhuset, der «lokalt øl» og «lyst øl» ble solgt billig hele uka. Dermed ble vaskeplassen vår en gjennomfartsvei for folk med ulike ærender til magrosa. Av anstendighetshensyn ble bading henvist til andre steder lenger opp i elva. Likevel, når jeg følte meg modig, og det var før brystene mine ble for store, lyttet jeg ved kløften og, når jeg var sikker på at det ikke kom noen, løp jeg ned til elva, rev av meg kjolen, som vanligvis var alt jeg hadde på meg, og svømte glad og fornøyd så lenge jeg turte på de gamle, dype stedene.

Og dette var turen som broren min hatet! Selv kunne jeg fortsette i det uendelige med å beskrive alle mulighetene den turen ga, så jeg fattet ikke hvorfor han hadde så mye imot den. Men det hadde han, og som oftest greide han å unngå den ved å finne et påskudd til å bli på misjonsstasjonen etter semesterslutt inntil onkel, som er bror av faren min og eldste barn i familien, bestemte seg for å dra på besøk. Onkel kom ofte på besøk.

Det hadde vært onkels idé at Nhamo skulle gå på misjonsskolen. Hvis Nhamo fikk muligheten, sa onkel, ville han gjøre det bra på skolen, i hvert fall bra nok til å få seg et anstendig yrke. Med hjelp av de pengene han da ville tjene, sa onkel, ville Nhamo løfte vår grein av familien ut av fattigdommen vi levde i. Slik sett var det en stor ting onkel gjorde for oss, og far, som hadde sans for store ord, lot seg lett overbevise om at dette var en fornuftig plan. Etter noen ytterst milde og høflige innsigelser, der han minte onkel på at når Nhamo dro, ble det mer å gjøre på gården for oss andre, gikk han med på det. Dette skjedde da broren min gikk i tredje klasse i grunnskolen, i 1965, det året onkel kom tilbake fra England. På den tiden, i slutten av 1965, hadde broren min allerede begynt å utmerke seg. Han hadde vært best i klassen de to første årene, og siden blant de fem beste. Det var denne utviklingen som hadde gledet onkel, og som han gjerne ville videreføre. «Hadde jeg hatt ditt hode», pleide far å si oppmuntrende til Nhamo de første årene han gikk på skolen, de grunnleggende årene, «da hadde jeg vært lærer nå. Eller kanskje til og med lege. Ya! Kanskje til og med lege. Tror du vi ville ha bodd sånn da? Nei! I murhus med innlagt vann, varmt og kaldt, og med lamper, sånn som Mukoma. Det hadde vært fint. Om jeg bare hadde hatt hode til det.» Nhamo ville gjerne være en lydig sønn. Han sa seg enig i at det hadde vært fint, og forsikret at han ikke skulle kaste vrak på evnene sine. Med meg var det annerledes. Jeg ville finne ut hva som var sant. Mente far at Babamukuru var gløgg da han gikk på skolen? spurte jeg en dag jeg overhørte en av disse samtalene.

«Ikke det, akkurat», svarte far. «Jeg vil ikke si at Mukoma var gløgg. Nei. Ikke akkurat gløgg. Men han leste. Ha! Mukoma leste bestandig. Han ga seg aldri, sånn var han. I-i-h! Mukoma leste bestandig», avsluttet han og åpnet munnen i en stor grimase mens han rynket panna i respektfull hyllest til onkels standhaftighet. Så skjønte han at han hadde gått i sin egen felle og måtte redde seg ut av den. «Men Mukoma var heldig. Han fikk muligheten. Han var ung da han kom til misjonsstasjonen. Misjonærene tok så godt hånd om ham, skjønner du, at bøkene, ha-a-a, det med bøkene kom helt naturlig.»

Enten nå Babamukuru hadde vært gløgg eller flittig eller bare heldig, så greide Nhamo som oftest å overtale onkel til å kjøre seg hjem. Hvordan det gikk til er en gåte for meg, for Babamukuru har aldri vært lett å overtale. Ikke desto mindre lyktes Nhamo som oftest. Men denne gangen, ved den spesielle semesteravslutningen som jeg nå forteller om, i november 1968 da Nhamo gikk ut av grunnskolen og derfor fikk tidlig ferie, var Babamukuru på et møte i byen. Nhamo ble nødt til å ta bussen. Egentlig tror jeg Babamukuru hadde tenkt at han ville ha godt av å ta bussen for en gangs skyld. Jeg tror onkel begynte å bli bekymret for hvordan Nhamo utviklet seg. De av oss hjemme som var gamle nok til å være bekymret, det vil si alle unntatt far, var i hvert fall urolige.

Ganske snart etter at han begynte på misjonsskolen, sluttet broren min å komme hjem i de korte feriene. Han kom og hilste på iblant sammen med onkel, men ble bare hjemme en lengre periode én gang i året, ved skoleårets slutt og maisårets begynnelse. I feriene i april og august ville han ikke hjem, han sa han måtte lese uavbrutt for å stå til eksamen. Det var et godt argument. Dermed slapp han unna det ubehagelige arbeidet med å høste maisen, stable den og fjerne bladene fra kolbene. Vi klødde alltid fælt på slutten av dagen under maishøsten og løp rett fra åkeren til elva for å skylle vekk kløingen. Det var ikke rart Nhamo ikke likte innhøstingen. Ingen av oss syntes det var noen behagelig jobb, men den måtte gjøres. September og oktober var annerledes. Da ble åkrene klargjort for en ny avling. Før løsnet man jorda med hakke. Det var hardt arbeid, men ikke ubehagelig, og dermed ikke ulystbetont. Men så, rett før Babamukuru dro til England i 1960, kjøpte han en okseplog til far, så da jeg ble gammel nok til å hjelpe til på åkeren, var arbeidet redusert til planting, det vil si de årene da far eller en tilreisende mannlig slektning som var sterk nok, tok seg tid til å bruke okseplogen. Ellers var det å grave og plante som før. Etter plantingen, når maisen hadde spirt og gjennom hele regntiden til plantene ble høye og kraftige, luket vi, for hånd og med hakke. Iblant var det ikke bare mais, men også mhunga og rukweza. Når plantene skulle i jorda, var det travle tider. Da insisterte onkel på at Nhamo måtte hjem, siden det ikke var noen forestående eksamen som ga ham grunn til å bli på misjonsstasjonen. Dermed ble Nhamo nødt til, én gang i året, å dra hjem til den fattigslige gården vår og vaske seg i kaldt vann i et emaljefat eller i elva, ikke i et badekar med varmt og kaldt vann fossende ut av springen; å daglig spise sadza med fingrene, aldri med kniv og gaffel, og nesten aldri kjøtt; å ikke ha annet lys enn blafrende gult skjær fra vokslys og hjemmelagde parafinlamper å ty til når han flyktet inn i bøkene etter at vi andre hadde lagt oss.

All denne fattigdommen opplevdes som krenkende, eller i hvert fall pinlig på en annen måte enn før, etter at han flyttet til misjonsstasjonen. Før det hadde vi i hvert fall kunnet enes om at selv om vi levde i ussel fattigdom, så var det ubestridelig vår fattigdom, og følgelig også vårt ansvar å gjøre noe med den. Men så fant han noe på misjonsstasjonen som gjorde at han skiftet mening og anså at han ikke lenger hadde noe ansvar for gården. Når han endelig kom hjem på ferie, var han liksom ikke der likevel. Han var lite omgjengelig. Å hjelpe til på åkeren eller med buskapen eller veden, alt sånt som han gladelig hadde gjort før han dro til misjonsstasjonen, ble som en dårlig spøk. Da regnet kom tidlig mot slutten av det første året hans på misjonsskolen, påpekte han at mesteparten av arbeidet allerede var gjort og at vi hadde greid oss helt fint; da regnet kom sent, slik det gjorde året etter, minte han oss på at vi hadde greid oss uten ham året før. De eneste gangene han la for dagen noen vilje til å hjelpe til på gården, var når Babamukuru skulle komme. På slike dager sto Nhamo opp ved daggry sammen med oss andre og jobbet så hardt at skitten grov seg inn i hendene og svetten rant nedover den bare ryggen. Han luktet og så ut som en vanlig arbeidskar. Strategien var perfekt. Uansett hvor tungt og trettende arbeidet var, gikk han aldri tilbake til gården før Babamukuru kom kjørende til åkeren etter ikke å ha funnet noen hjemme.

Noen ganger hadde Babamukuru shorts på seg når han kom. Hvis alle var på åkeren, kunne han ta en hakke og jobbe litt en stund før han kjørte tilbake til gården sammen med far og Nhamo så far kunne rapportere om hvor langt etter vi lå med såingen, lukingen eller høstingen; om naboens buskap som herjet i åkeren vår; at Babamukuru burde skaffe et piggtrådgjerde som kunne holde både buskap og bavianer ute. Når Babamukuru ikke hadde shorts på seg, kjørte de straks hjem til gården. Mor ble stram om munnen, bandt lille Rambanai bedre fast på ryggen og arbeidet videre uten et ord. Hun tok tak i maiskolbene og rev bladene av dem med store, sinte armbevegelser som gjorde at Netsai og jeg ikke våget så mye som å mukke. Vi så for oss at den rasende armen lot pisken suse over leggene våre og ble enda flittigere. Netsai satte opp farten litt vel mye, syntes jeg, når mor ble taus og rasende. Hun ville ha dratt fra meg med utilbørlig mange meter og ha renset pinlig mange kolber om det ikke var for at det var en skam å tape ansikt ved å la lillesøster være den flinkeste. Når sola sank, fulgte vi i onkels hjulspor og drev buskapen hjem til kraalen, siden det ikke var noen annen ung mann i familien enn Nhamo som kunne gjøre det. Vi gikk så raskt vi kunne for å rekke å tilberede kveldsmåltidet. Selv likte jeg ikke å se Babamukuru i shorts. I misjonsstasjonsklær var han en ærverdig person, og det var slik jeg helst ville se ham for meg.

De dagene Babamukuru kom på besøk, slaktet vi en hane. Det vil si, vi slaktet en hane hvis vi hadde en å avse, ellers ble det bare en høne. Vi tok en høne når Nhamo kom hjem også, enten han kom alene eller med Babamukuru. Netsai og jeg jaget fuglen og fikk omsider fatt i den etter mye frustrert kaving i fjær og luft og med oppmuntrende tilrop og frydefulle hvin fra lille Rambanai, som ofte endte i gråt når fuglen unnslapp oss og fløy i fjeset på henne.

Da vi denne novemberettermiddagen ventet Nhamo hjem, fant mor ut at hun skulle vanne grønnsakene sine – raps, covo, tomater, derere og løk – som hun dyrket på en jordlapp som hadde tilhørt bestemor, ikke så langt fra gården, men likevel et kvarters vei unna. Vi gikk sammen hjemover med bølingen, mor og jeg, til vi nådde grønnsakhagen og skilte lag. Hun gikk for å vanne, jeg gikk hjemover til gården med pisken i hånda, men jeg trengte ikke å bruke den, for dyrene var like ivrige som meg etter å komme hjem. Skyggene våre smalnet og strakte seg ut mot øst idet sola gikk ned bak åskammen. Klokka var godt over seks. Såpass sent var jeg sikker på at Nhamo ville være hjemme når jeg kom, men på vei inn fra kraalen så jeg bare Rambanai og Netsai som lekte på den sandete gårdsplassen rundt kjøkkenet. De lekte nhodo. Det vil si, Netsai lekte og Rambani kastet bare steinen opp i lufta når det var hennes tur og protesterte høylytt når Netsai fortsatte. Rambanai var for liten til å kaste en stein opp i lufta, plukke opp flere steiner og gripe den første i lufta. Netsai visste det godt, men hadde likevel moro av å slå Rambanai.

Straks Rambanai så meg, kom hun løpende og klaget høylytt på det uforståelige språket sitt over Netsai som var så urettferdig. Det var uttrykket i ansiktet hennes som fortalte meg hva hun sa.

«Så, så», trøstet jeg mens jeg løftet henne opp og satte henne på hofta. «Jeg skal leke nhodo med deg, jeg. Det blir fint. Har Nhamo bedt deg hente bagasjen?» spurte jeg Netsai.

«Nei, Sisi Tambu», svarte hun. «Mukoma Nhamo er ikke kommet ennå.»

«Er han ikke kommet?» Jeg var ikke bekymret, for tre-bussen ble ofte til en fire-buss eller til og med en fem-buss. Dessuten var jeg lettet. Så slapp jeg å kverke hanen. «Kanskje i morgen, da, når han kan sitte på med Babamukuru.»

Jeg kjente Nhamo godt nok til å vite at han ikke ville komme hjem til fots så sent på dagen, for da måtte han bære sin egen bagasje. Ikke at det var så mye, siden han lot kofferten stå igjen hos Babamukuru. Oftest hadde han ikke annet å bære på enn en liten bag der han hadde bøkene sine og to gamle kakishorts, som var de eneste klærne han ikke var redd for å ødelegge ved å bruke dem hjemme. Noen ganger hadde han også en plastpose med litt av hvert i, som sukker og te, såpe, tannbørste og tannpasta. Sukkeret og teen var som regel en gave fra tante til mor, men Nhamo beholdt det for seg selv. Han pleide å drikke søt te uten melk mens han leste i bøkene sine og vi arbeidet. Mor bare lo. Når hun grep ham i det, skjente hun og sendte ham ut for å gjete, men hun lo når hun fortalte om det. «Den gutten og bøkene hans! Han blir en dyktig lærer en vakker dag, sånn som han leser!»

Uansett hadde Nhamo aldri så mye å bære på at det var særlig tungt. Likevel ville han ikke bære alt selv. Han satte alltid igjen noe, et par bøker, en plastpose, hva som helst så lenge det bare var noe, i en av butikkene ved bussholdeplassen, for han sto på god fot med alle, og så snart han var hjemme, sendte han Netsai for å hente det. Når han var i godlune, tilbød han seg å passe Rambani, som fremdeles var liten, mens Netsai hentet sakene hans. Når han var som vanlig, flirte han og sa at barnepass ikke var mannfolkarbeid, og Netsai, som selv var bare barnet enda hun var stor for alderen, bandt ungen fast på ryggen og gikk for å hente bagasjen. Et par ganger, når det var mer enn hun kunne klare alene, ble jeg med. Jeg visste at han ikke trengte hjelp, at han bare ville demonstrere for oss og for seg selv at han hadde makt og myndighet til å få oss til å gjøre ting for seg, og derfor hatet jeg å hente bagasjen til broren min. Jeg var nesten like stor som ham, og når jeg var sint, kunne jeg kjøre en kubbe fra bålet rett i fjeset på ham, derfor tyranniserte han ikke meg så mye, men lot det i stedet gå ut over Netsai. Nhamo likte å gi henne juling for den minste ting. For husfredens skyld ble jeg med når Netsai trengte hjelp mens jeg mukket og freste hele veien til butikkene over den dovne broren vår. Du lurer vel på hvorfor jeg ikke tok søsteren min i forsvar og ba ham bære sin egen bagasje. Jeg gjorde det, første gang han ba Netsai. Han sa han skulle gå selv, men straks jeg hadde gått tilbake til kjøkkenet, tok han Netsai med seg utenfor hørevidde og ga henne noen dryge rapp på leggene med en tynn ferskenkvist. Stakkars Netsai! Hun fortalte at hun løp hele veien til butikken. Og så spurte hun hvorfor jeg ikke hadde latt henne gå med en gang! Først trodde jeg det var julingen som fikk henne til å spørre så dumt, men siden skjønte jeg at hun egentlig ikke hadde noe imot å bære Nhamos bagasje, hvis det bare ikke var for mye. Hun var et snilt barn, av den typen som blir en snill, trist kone. Nhamo på sin side greide fint å overbevise seg selv om at Netsai ikke ville ha båret bagasjen hvis den var for tung. Så jeg hadde ikke noe imot å hjelpe henne når det trengtes.

Det var ikke det eneste som var usympatisk ved broren vår. Denne Nhamoen vår hadde hundrevis av urimelige ideer i hodet. Selv nå, så lenge etterpå, mener jeg at vi hadde det bedre hjemme når han ikke var der. Og på den tiden mente jeg det i hvert fall. Jeg husker at jeg var ganske lettet den novemberettermiddagen. Nå slapp jeg å slakte hanen og tilberede den, og trengte bare koke sadza og grønnsaker. Det var ikke mye til jobb, så da kunne jeg gå tilbake til kjøkkenhagen og hjelpe mor. Tanken på mor som slet så hardt helt alene plaget meg alltid, men til slutt bestemte jeg meg for å lage kveldsmaten slik at hun kunne hvile når hun kom hjem. Jeg visste at hvis det ennå var ting som måtte gjøres hjemme når hun var ferdig med vanningen, så ville hun bare slite videre.

«Hva er det, Sisi Tambu?» spurte Netsai og fikk meg ut av disse tankene. Jeg flyttet Rambanai over på venstre hofte og kjente at det høyre kneet hadde låst seg.

«Er det, Si’ Tam?» sa Rambani.

Så typisk Netsai å stille et spørsmål jeg ikke kunne svare på. Jeg kunne ikke kaldblodig si til søstrene mine at jeg hadde tenkt på hvor lite jeg likte broren vår. Jeg hadde dårlig samvittighet for det. Jeg burde like ham, fordi han var broren vår, og dermed ble det enda vanskeligere å mislike ham. Men det gjorde jeg, og det viser bare hvor dypt det stakk.

«Det blir fint når Mukoma Nhamo kommer hjem», sa jeg i et forsøk på å overbevise meg selv.

«Hvorfor det?» sa Netsai spørrende. «Hva mener du?»

«Mener du?» hermet Rambanai, og dermed kunne jeg le av henne og slippe å svare. Jeg satte henne ned og gikk til daraen for å fylle emaljefatet med vann og hente grytene og fatene jeg trengte til matlagingen. Daraen var et sørgelig syn. Termitter hadde målbevisst gnagd seg gjennom det ene beinet, og nå sto den skammelig skakt, sånn at alt raste ned fra den. Som om ikke det var nok hadde flere av barkstrimlene som holdt tverrplankene sammen, råtnet. Plankene hadde glidd fra hverandre så det var store sprekker mellom dem, slik at når ting ikke trillet ned fra daraen, falt de gjennom den.

Den må repareres. Jeg må reparere den, tenkte jeg, slik jeg hadde tenkt så mange ganger før, og lovet meg selv å ta meg tid til det. Jeg bøyde meg for å dra fram femtilitersdunken som vi brukte til vanntank, og håpet inderlig det var vann nok der for natta.

Netsai holdt øye med meg. «Den er full», smilte hun. «Vi brukte blikkboksene. Vi trengte bare å gå til elva tre ganger.»

«Gå elva», bekreftet Rambanai.

«Du er så flink», sa jeg til søsteren min, rørt over omtenksomheten hennes. Det søte lille fjeset lyste opp innenfra. Vi smilte til hverandre, og Rambanai klukklo.

Covoen var frisk og storbladet og trengte ikke mye vasking. Alle grytene var rene, nok et bevis på Netsais omtenksomme vesen. Jeg likte å lage mat når den skitne delen av arbeidet var unnagjort. Jeg nynnet mens jeg strimlet covoen oppi gryta og ble glad da hønene kom og plukket i seg bitene som falt ned. De ryddet opp uten å være redd for å bli fanget og kokt. Som jeg hatet den prosessen! Først måtte jeg få Netsai til å hjelpe meg med å hindre fuglen i å flykte, og så ble jeg surere og surere mens jeg prøvde å få fatt i vingene og grep i løse lufta, til jeg endelig fikk tak i den under vill protest og høylytt kakling, helt til den skjønte hvor det bar og ble stille. Jeg kunne heller ikke utstå den kvelende lukta av blod når kokende vann ble øst over den hodeløse fuglen for at fjærene skulle løsne. Neste gang kan Nhamo fange den selv, tenkte jeg naivt. Vil han ha høne, kan han fange den og slakte den selv. Jeg kan plukke den og koke den. Det syntes jeg var en rimelig arbeidsdeling.

Det var en naiv tanke. Da Netsai fikk juling på grunn av bagasjen, burde jeg ha skjønt at Nhamo ikke brydde seg om å være rettferdig. Kanskje mot andre, men i hvert fall ikke mot søstrene sine, som til og med var yngre. Kanskje er det urettferdig av meg å rette alle disse anklagene mot ham nå som han er død og ikke kan forsvare seg og jeg selv har sett nok til å forstå at skyld ikke kan utmåles i nøyaktige porsjoner. Kanskje jeg får det til å se ut som om Nhamo bare bestemte seg for å være ufordragelig og viste seg å ha talent for det, mens det egentlig ikke var slik; mens han egentlig ikke gjorde annet enn å oppføre seg som forventet, kanskje litt vel ivrig. Behov og følelser hos kvinnene i min familie ble ikke ansett som viktige, ikke engang som berettigede. Det var derfor jeg gikk i tredje det året Nhamo døde, i stedet for i femte, som jeg skulle ha gjort etter alderen. Den gangen kjente jeg på urimeligheten i det hver gang jeg tenkte på det, og det gjorde jeg ofte, for barn snakker stadig om alder. Tanken på det, opplevelsen av hvor urettferdig det var, det var det som fikk meg til å mislike broren min, og ikke bare broren min, men faren min, moren min – alle, egentlig.