Tsitsi Dangarembga

Alt jeg ikke er

Oversatt av Merete Alfsen, MNO

Forlaget Press

Til Mami og Baba og Mukoma Gwin for at de var der;

og til Rudo og Munewenyu, til Olaf, Tonderai,

Chadamoyo og Masimba.

Hvem er hvem

Tambudzai Sigauke (Tambu) – forteller

Mai – mor, som oftest Tambus mor

Mainini – en ung tante, også en høflighetsbenevnelse på en ung kvinne eller ung slektning

Baba – far, som oftest Tambudzais far

Jeremiah – Tambudzais far

Netsai – Tambus søster

Rambanai – Tambus yngste søster

Dambudzo – Tambus yngre bror

Babamukuru – Tambus onkel

Maiguru (iblant kjent som Mai) – Tambus tante, kona til Babamukuru

Nyasha – Tambus kusine, datter av Babamukuru og Maiguru

Nyari – Netsais venninne

Sylvester – gartner på misjonsstasjonen

Søster Emmanuel – rektor på Sacred Heart, institutt for unge piker

Søster Catherine – latinlærer på Sacred Heart, institutt for unge piker

Miss Plato – bestyrerinne på Sacred Heart, institutt for unge piker

Ntombizethu (Ntombi), Irene, Anastasia, Benhilda, Patience, Cynthia – beboere på «den afrikanske sovesalen» på Sacred Heart, institutt for unge piker

Tracey Stevenson – elev ved Sacred Heart og senere reklamesjef i reklamebyrået Steers, D’Arcy og MacPedius

Bougainvillea (Bo), Linda, Josephine, Deidre, Angela – elever ved Sacred Heart

Mrs. May – bestyrerinne på Twiss Hostel

Mark May – Mrs. Mays sønn

Mr. Steers – administrerende direktør i reklamebyrået Steers, D’Arcy og MacPedius

Dick Lawson – senior tekstforfatter i reklamebyrået Steers, D’Arcy og MacPedius

Belinda – maskinskriver i reklamebyrået Steers, D’Arcy og MacPedius

Pedzi – resepsjonist i reklamebyrået Steers, D’Arcy og MacPedius

1

Oppover, oppover, oppover snurret beinet. En bit menneske der oppe på himmelen. Jord og bitre dunster la seg på tunga mi. Stillhet fosset fram og døde hen med det hakkete skriket til en siriss i krattet ved kanten av landsbyglenna.

Man kunne ikke se henne lenger, skikkelsen som for bare sekunder siden var kommet labbende ut fra musasa-busken bak en mann i kamuflasjedress, bølgende grønn som en kinesisk jungel. Jeg visste det, hvor uklokt det var. Alle landsbyboerne som hadde møtt fram, visste det. Alle så hvor sprøtt det var, unntatt Netsai, søsteren min. Nå, i sekundene etter smellet, som en dyster trommevirvel anslått av Netsais skritt, sukket mødre lettet mens spedbarna de bar på ryggen, hylte og vred seg. Mødrene fra landsbyen vugget ungene, svøpt i tynne, grove håndklær. Sjokk og lettelse var meislet inn i de slitne ansiktene. Tennene lyste som hvite halvsirkler i måneskinnet.

I mørket gikk beinet til Netsai i en bue. Jeg måtte gjøre noe! Jeg var søsteren hennes, den eldre søsteren. Dermed krevdes det av meg at jeg skulle foreta meg noe for å beskytte henne. Jeg var fortvilet, for ingenting sto i min makt, og så vel maktesløshet som fortvilelse bidro til min frustrasjon. I denne tause fortvilelsen dirret brystkassa, ribbeina vibrerte ut og inn som om hjertestrengene brast, og jeg følte det som om jeg hoppet opp på det snurrende lemmet, roterte med det og føk opp og bort et sted.

Det jeg ville, var å komme meg vekk. Men månen var for langt borte, og det var hvite biter under meg der kjøttet var skrelt vekk og beinet glinset som det berømte elfenbeinet, og folk på bakken krøp sammen og ble oversprøytet med blod når de ikke var raske nok. Så kom støtet, som ved et fall, og jeg så at beinet var blitt uskjønt hengende i de mindre greinene på et mutamba-tre, hang etter foten, lang som den beryktede frukten.

Mai, moren vår, falt sammen. Hun reiste seg ikke. Igjen krevdes det at jeg måtte foreta meg noe. Jeg var eldste jente, eldste barn nå da to brødre var døde. Det var forventet at jeg gjorde det som skulle gjøres. Så jeg reiste meg fra det kulørte teppet som var bredt ut på grusen og som mor hadde mint meg på å ta med, langsomt, først på hender og knær som en gammel kvinne, med hodet bøyd for å påkalle den freden som kommer av ikke å se, en fred jeg eide i krigstid. Og så, da jeg hadde fjernet meg lenger fra dem jeg var kommet sammen med, skjøv jeg meg opp i stående.

Mai lå fremdeles på bakken. Igjen, i en alder av seksten år, hadde jeg ingenting som Mai ville ha. Alt sammen ble for mye for meg, så jeg sto bare der og så på henne med armene i kors, stiv, utstudert uinteressert, og så ikke opp i mutamba-treet mer. Det var for mørkt til å se noe nå; det var bare noe som glinset, beinet som glinset, og kvinnen på bakken. De dannet en akse som holdt meg fast som poler i en kraft, bandt meg, hindret meg i å hoppe opp og rotere mot jeg vet ikke hva – en verre pine. Mai stakk tunga i blanke flekker der blod var blandet med jord. Mai jamret: «Netsai! Netsai!» Hun krafset i bakken og buktet seg av sted som en slange.

Aksen, med Mai som det ene flyttbare toppunktet, endret seg til et bevegelig triangel da en mann kom mot henne. Det var den mannen Netsai ikke skulle ha fulgt, han med den grønne, bølgende kamuflasjedressen, som en kinesisk jungel. Han var Kameraten, geriljasoldaten, Storebror, Mukoma, som var kommet etterpå, da vi hadde samlet oss til morari og møtet var i gang og landsbyboerne begynte å bli beruset – uforskyldt, som de sa, for de ble tvunget til å se på – av blodet som fløt.

Jeg ville ikke se på ham heller, så jeg hadde fremdeles ingen steder å se. Bak ham kom jenta. Det var henne alle la merke til, dirrende av misunnelig misbilligelse, for hun rørte seg som en katt, den jenta, som om hun nettopp hadde fått mat, nyvasket, med huden blank av olje. Hun hadde kommet først til møtet, etter at vi andre hadde satt oss, men før piskingen, som var formålet med en morari. Mannen som bølget grønt og den fyldige jenta sto i Mais vei og ble stående da hun grep om leggene deres med hendene for å dra seg forbi dem. Mannen og jenta hindret Mai i å røre datteren sin. Så Mai spratt opp, som for å nå det dinglende beinet, og de dro henne vekk, mer hardhendt nå.

Mannen holdt Mai og så fra Netsai på bakken i gresset og buskene bortenfor mitt synsfelt, til jenta ved siden av seg, forpint og hjelpeløs. Så Mai rørte ikke Netsai, kjente ikke på datteren sin, noe de siden sa var bra, for hun kunne ha kommet til å flytte på Netsai og gjøre blødningen verre. Mannen hadde en rifle slengt over ryggen, den smeltet inn i tøyjungelen, våpenet var et skuldertrekk unna, men det hjalp ham ikke nå, det kunne ikke true sorgen hans. Jeg fryktet at han når som helst ville ombestemme seg, skyte i sinne over sin egen hjelpeløshet. Etterpå sa de ... man hørte det aldri ordentlig, som om kjærlighet ikke var noe respektabelt tema, men bare begjær i andre klær.

De sa ... og jeg hørte det her og der lenge etterpå, av Nyari og Mai Sagonda og andre i landsbyen, og i hvert fall når Mai snakket om det, ble kjærlighet aldri nevnt ... de sa at han sa, når han drakk for mye, etter krigen, at han var forelsket i dem begge to. Netsai var hans første krigskjærlighet, utpekt da hun kom med sadza til denne frigjøringskrigerens skjulested. Snart skjønte hun at hun måtte komme seg bort og ta seg over fjellene til Mosambik fordi sikkerhetsstyrkene hadde funnet ut hva hun drev med. Men alle visste at selv om det var denne ytre krigen som kalte på henne, så var det noe indre som fikk lufta rundt henne til å skimre og gnistre av glede når hun snakket om denne Storebroren. Det var da Storebroren tok denne unge jenta, Dudziro, og elsket dem begge, en Kamerat som var rådvill og ubestemt. Nå hindret han og Dudziro Mai i å nå datteren. Mukoma sa ikke hva vi skulle gjøre, slik vi forventet, så vi ble stående og vente. Ingen kunne spørre Babamukuru, for Babamukuru sa ikke noe.

Babamukuru kunne ikke si noe, for han var bare så vidt i live. Og det var vondt å se på den grønnkledde mannen og hjelpeløsheten hans, siden vi alle sammen visste at Babamukuru ville ha vært død hvis ikke mannen i de kinesiske jungelklærne hadde reddet ham.

Det var avstraffelsen av Babamukuru med krigens sjambokser som var grunnen til at vi hadde subbet føttene over den grå jorda den kvelden, med bare en månesigd å spotte for fraværet av lys, jeg blant de nervøse ungjentene som Kameratene hadde krevd skulle være til stede når de knuste et menneske, hakket i stykker en mann, skvetne av alt mulig, vindens rørelser, et skjørt som svingte på seg, det droplete mørket i skyggen under buskene.

Vi var blitt stevnet til Babamukurus rettergang. Han var, ifølge tiltalen, ikke akkurat en kollaboratør, men hans sjel higet etter å bli ett med de rhodesiske okkupasjonsstyrkene. Mutengesi. Folk i landsbyen sa at Babamukuru var en som ville selge hvert grann av sitt eget blod for en dråpe av en annens. Som elev ved Sacred Heart, institutt for unge piker, en skole Babamukuru hadde besluttet å skrive meg inn ved mot mors ønske, var jeg et bevis på den tvilsomme innstillingen til onkelen min. For hvorfor skulle en mann velge en skole for barnet sitt der undervisningen var bedre enn den undervisningen andre folks barn fikk? En skole som, i motsetning til andre skoler i områder der geriljakrigere kjempet for uavhengighet, ikke kom til å bli stengt? En skole befolket ikke av slike som så ut som oss, men av europeere? Å overvære onkels fornedrelse skulle gjøre meg lojal.

Jeg hadde ikke visst noe av dette da Babamukuru kjørte meg og tanten min, Maiguru, til landsbyen. Onkel hadde uttrykt seg unnvikende og bare sagt at han var innkalt, hadde ment at jeg burde bli med siden målet for turen var hjemstedet mitt og det skulle holdes et møte. Jeg husker at jeg ikke våget å bryte tantes taushet med spørsmål.

Det var på slutten av vårferien i mitt andre år på Sacred Heart. Jeg tilbrakte ferien på misjonsstasjonen under påskudd av at krigen ble stadig mer intens, mens sannheten var at jeg ikke orket, tre ganger i året, å dra hjem til vannhenting i elva, til det flakkende lyset fra parafinlampen og til sadza med bare én bitte liten porsjon med pickles.

Og dessuten til mors evinnelige spydigheter. «Å, du, wekuchirungu! Liker du fremdeles matumbu, Tambudzai! Kan dere hvite spise mufushwa med peanøttsmør?» Og til slutt, den vedvarende prøvelsen ved aldri å spørre og aldri få høre noe om hva Netsai hadde for seg. Når du gikk på skole med hvite og satt ved siden av dem i klasserommet, ville du ikke ende opp med å si noe? En dag kom de hvite til å finne ut hva Netsai drev med.

«Se hvor forferdelig han behandler oss», hadde Mai hvisket, lavt og murrende, den ettermiddagen i soverommet i huset der jeg skulle sove. Hun snakket om Babamukuru. Jeg var nettopp kommet og ble vist til rommet mitt som en gjest. «Og den tanten din», hoverte mor skadefro og forventningsfull, «som blir med ham hit. Tror hun at hun skal på et av de europeiske møtene hans! I dag skal hun få se hvordan det ligger an her i landsbyen.»

Halvkvedede viser. Du spør, og det er hva du får. «Forferdelig Mai? Hva har Babamukuru gjort?» Jeg prøvde, om enn motvillig, å sondere.

«Se på Samhungu! Han har gjerdet inn gården sin!» sa hun misunnelig om naboen vår. «Du må ikke tro at de Samhunguene som jobber, ikke har hjulpet de fattige slektningene sine! De har hjulpet! De har gjort Samhunguene her i landsbyen tryggere med det gjerdet, på grunn av alt det som skjer rundt her! Men vi, moren din og faren din, vi lever åpent og ubeskyttet som dyrene i skogen, på grunn av Babamukuru. Enda så mange penger han har! Du må ikke tro at folk ikke ser det, Tambudzai! De ser det. De spør hvor folk gjør av alle tingene sine når ingen ser at det blir noe på andre!»

«Hva sa Mukoma?» ville far vite da han kom bort til mor og meg for å ønske meg velkommen. Jeg gjentok det lille jeg visste, at Babamukuru var innkalt til et møte der han mente at jeg burde være til stede. Mais øyne glitret av undertrykt tilfredshet. «Ja, vi har våre egne møter!» ropte hun. «Her i Mambo Mutasas land i Sabhuku Sigaukes landsby vet vi hvordan møter skal holdes! Og Storebrødrene kjenner oss», fortsatte hun, opprømt og skrytende. «Vi er kjent, husk det, Tambudzai, og vi har møter!»

«Din onkel!» sa Baba irettesettende, for å få Mai til å tie og hindre henne i å si for mye så jeg hørte det. «Hvordan kunne han komme hit, med alt som skjer her? Hvilket hull skulle han presse seg gjennom mens alle venter og tenker, der er kjøtt, det skal vi ha! Yave nyama yekugocha, baya wabaya!» I et forsøk på humor begynte han å synge en gammel krigssang, som nå for tiden skråles på fotballkamper i byene, mens han så urolig på Mai.

Jeg var myk og smidig i kroppen. Jeg husker det, der jeg gikk omkring på gården. Jeg kom ned fra det gamle huset med fire rom som Babamukuru hadde satt opp da han giftet seg og siden hadde latt mor og far overta, før han bygde seg et nyere og mer staselig hus. Jeg pleide å sove i det runde kjøkkenet til mor, men jeg var blitt for fin og for gammel til å anbringes der. Hele ettermiddagen satt Babamukuru og far i den nye stua til onkel, og Maiguru brygget te til dem på kjøkkenet sitt med tebladene hun hadde kjøpt, og smurte og serverte brødet hun hadde pakket med fra misjonsstasjonen. Mor forberedte kveldsmåltidet, utenfor Maigurus synsvidde, og ble ikke budt te.

Jeg rørte ved ditt – en ødelagt trillebår, opp ned og gjennomhullet av vind og regn – undersøkte datt – den vridde akslingen på en kjerre – ting som går i stykker og ikke kan repareres fordi helhetens kraft har abdisert. Det var overraskende å se hvor lite det var som minte meg om at jeg hadde bodd der til jeg var tolv år gammel. Slik, uten noen følelse av å høre hjemme, subbet jeg rundt, fant en halvplukket maiskolbe og kastet kornene til hønene som om ingenting var skjedd, prøvde så godt jeg kunne å late som at når familiens eldste møttes og snakket sammen slik i krigstid, så var det som i fredstid: et bryllup, en ny vanntank, brasme i dammen nede ved jordene – planlegging av noe som skulle bedre forholdene for familien.

«Zviunganidze! Ta deg sammen!» hadde Mai rådet meg til da hun kom ut med et fat sadza og en kopp surmelk like før solnedgang. «Kanskje det hadde vært best om du ikke var her, Tambudzai, men vana Mukoma, Storebrødrene, våre Kamerater, de sa at man må være der.» Hun så ikke på meg, men ned i koppen, som om hun ga den til en eldre person som hun av sømmelighetshensyn ikke kunne se i øynene. «De ville at Babamukuru skulle ta deg med sånn at de vet at du vet!» Jeg tok små biter sadza og små slurker surmelk mens Mai betraktet meg hånlig og sa: «Det er vanskelig, hva, å spise er vanskelig!»

Jeg tok en stor, sur munnfull for ikke å svare. Jeg kunne ikke si hva som var vanskelig. Det var ikke maten. Det var henne. Det var den fæle, begjærlige tomheten i blikket hennes, og så funklingen i det når hun snakket om et gjerde og i den forbindelse nevnte Babamukurus navn. Det var den mangelen på mening i livet som liksom skulle være fundamentet hennes, hvorfra hun krafset rundt etter småting fra andre kvinners ektemenn, som Babamukuru. Jeg grøsset og sølte surmelk. Hvordan kunne en kvinne bli så hul og så grådig? Å, den som kunne bli mer av et menneske!

«Ta deg sammen, og vit hva som er der ute. Det er det som hjelper», sa mor. Stemmen var tørr som maisblader.

«Ta med et teppe», beordret hun etterpå da sola gikk ned. Hun tok hånda til Dambudzo, lillebroren min, og sa at jeg skulle holde meg sammen med Rambanai, den andre søsteren min. «Faren deres har gått i forveien med Babamukuru.» «Baba wenyu», sa hun, «faren deres», og gjorde det klart at det var vår far og ikke hennes mann som hadde funnet det for godt å gå sammen med sin bror, vår onkel. Igjen glitret øynene hennes, og hun dro unødig hardt i hånda til Dambudzo. «Og den kvinnen, Maiguru, som tror hun er like god som dem, bestemte seg naturligvis for ikke å vente på oss, men bare gå sammen med dem. Mm! Vi får se hva hun sier når det er over. Nå, barn, vi skal ikke ha noen gråting, ikke for noe! Ikke fordi dere er sultne, ikke fordi dere er trette! Vi skal ikke ha gråting for noe som helst.»

Den lyse sanden skinte nifst i det svake månelyset da vi gikk. Lysene var blåst ut på Samhungu-gården. «Sånne som spiser og sovner før sola går ned! Sånne folk er svikere», snøftet Mai lavt. «Piler inn i mørket når soldatene sier portforbud, redde for alt mulig, akkurat som kakerlakker!» Hun dro med seg Dambudzo og ville ha ham til å gå fortere. Naboens kveg sto i kraalen og rautet fortvilet, de hadde ikke vært ute lenge nok til å få i seg nok gress. Ellers var det stille på gården, som om den var befolket av spøkelsesmennesker. Bortenfor oss og langs foten av åsen på den andre siden av veien blafret det rødglødende der dagens siste sadza ble tilberedt, eller en svak oransje strime røpet en parafinlampe som fremdeles var tent. Kanskje et skolebarn satt og leste. Snart forsvant også disse glimtene, ett for ett. Bare måneskalken ga fra seg et spinkelt lys, men Mai gikk fort. Hun trengte ikke lys for å vite hvor hun skulle.

«I dag, Tambudzai», hvisket hun nesten mildt, «må du ikke bli redd. Hvis du viser noen som helst frykt, vil du bli spurt hva du er redd for. Og da, Tambudzai, jeg håper du hører etter, da er du ferdig. De kommer til å si at du er redd fordi du er sendt hit, ikke etter eget ønske, men av noen som ikke kan komme selv, noen som ikke tør å vise seg. De kommer til å si at du er redd fordi undertrykkerne har sendt deg!»

Jeg tror hun ville ha uttrykt seg annerledes hvis hun hadde trodd jeg var mer av en alliert. Men Mai var trolig redd for denne jenta som vokste fra henne og inn i den europeiske verden. I slike stunder er det muskler og blod og veer og smerte som gjelder, hvem som har båret et annet menneske i magen, det er det som avgjør hvem av to kvinner som er mor og hvem som er datter.

Hvordan kan en datter vite at hun føler slik hun skal for den kvinnen som er moren hennes? Ja, det var vanskelig å vite hva jeg skulle gjøre med Mai, hvordan jeg skulle forstå henne. Jeg trodde jeg hatet krypingen hennes, men nå skjønner jeg at jeg hatet graden av kryping. Hun krøp ikke nok. Krypingen ble utvannet av ondskapsfullhet, av en redd, liten sjels fortvilte krafsing etter noe den ikke kunne nå. Og om hun hadde noen sjelskraft, var den utilstrekkelig, krympet av bitterhet. Uansett var jeg tenåring, en intelligent tenåring som hadde fått stipend av nonnene ved Sacred Heart, institutt for unge piker. Jeg var dermed i ferd med å forvandles til en ung kvinne med en framtid. Det som interesserte meg mest, var meg selv og hva det skulle bli av meg. Du ser ikke motsigelsen når skoleuniformen din buler ut foran og du har fått de tre praktiske, elastiske bh-ene som skolens klesliste foreskriver for eldre elever; når du drar til månen hver måned og vet at du bærer i deg livets og kvinnens mysterier som siden skal videreutvikles; når du lengter etter å si til moren din: «Jeg skal gi deg en bok», så hun kan ta først første klasse og så andre klasse og så ungdomsskoleeksamen, slik at når den vesentlige jobben med å dyrke et liv skal gjøres, kan hagen stelles i fellesskap. Nei, du ser ikke motsigelsen i din egen forbløffelse over å ha en slik uinnskrenket fullmakt og å trygle Gud om ikke å la deg bli som din mor.

«Hva du enn får se», advarte Mai igjen da vi gikk forbi bygningene på Rutivi-skolen og fortsatte mot idrettsplassen, litt mildere nå, som om det at vi nærmet oss målet, ga henne ny tillit. «Hva det enn er, si ingenting. Bare syng, samme hvilken sang, syng. Og svar slik alle andre svarer. Ellers er du taus.»

Bak idrettsplassen var et område der høye musasa-trær hadde fått stå og ikke var hogd ned til byggemateriale eller ved. Disse dannet en ring som ga skygge til busser fra andre skoler. Nordenden av området var nedslitt av fotballag og friidrettslag som varmet opp. Så begynte musasa-krattet. Lave, brede busker bredte seg ut fra stubbene av voksne trær som landsbyen hadde hogd helt ned; og den forkrøplede skogen, med skarpt, underernært gress innimellom samt ett og annet standhaftig tre med ville frukter, bredte seg halvveis opp langs den mørke, tunge formasjonen som var Rutivi-fjellet. Det befant seg skikkelser i lysningen mellom de høye trærne og buskene. Noen av dem satt. Det var vanskelig å si om det var menn eller kvinner. Andre fant seg stille en ledig flekk, slik vi gjorde.

«Pamberi nerusununguko! Pamberi nechimurenga! Pasi nevadzvinyiriri!» Jeg ville ikke se hvem det var som ropte så taktfast og lidenskapelig. Jeg satt nå inne i den maskinen som brakte død over folk, og jeg var vettskremt inntil det ulidelige over å befinne meg i buken på udyret som spydde ut krig.

«Fram for frihet! Fram for frigjøringskrigen! Ned med undertrykkerne!»

Denne kampen, og lemmene og væskene og ekskretene den spredte utover landet, beruset mennene og kvinnene og ungdommene og barna som var kommet for å få høre at vi alle, sammen med geriljakrigerne, var offeret som med sitt blod skulle kjøpe oss rettferdighet.

«Fram for frihet! Fram for frigjøringskrigen! Ned med dem!» Knyttede never løftet seg unaturlig store på underernærte armer der kroppen hadde spist sitt eget kjøtt for å overleve. Landsbyboerne gjentok hvert kamprop med en slik kraft at det dirret i bakken der vi satt. Jeg prøvde å la være å se, så jeg ikke skulle komme til å si at jeg hadde sett noe når jeg var tilbake på skolen. Jeg prøvde å la være å høre, så jeg aldri skulle komme til å gjenta krigsropene noe sted. Stemmen til Mai var skingrende, og øynene skinte.

«Sisi Tambu! Sisi Tambu!»

Da hun ikke fikk noe svar, akte Rambanai seg nærmere og hvisket høyere: «Sisi Tambu, se!»

«Hysj! Vær stille!» hveste Mai.

«Jeg forteller bare Sisi Tambu at Mukoma, han der borte, han med kampropene, han var hjemme hos oss for to dager siden. Husker du, Mai, du slaktet en hane. Vakoma, de spiser bare kjøtt, Sisi Tambu, for å bli sterke. Men før ham kom han som alltid snakket med Sisi Netsai. Den Mukomaen, Mai» – en tanke slo henne – «han som snakket med Sisi Netsai, han spiste bønner, Mai! Ja, han fikk bare bønner! Er han ikke sterk, Mai? Er det derfor han ikke kommer mer?»

«Vær stille, sa jeg! Ellers kommer han til deg!» hveste Mai. «Se nå, han har sluttet med kampropene. Han ser på deg, Rambanai!» Rambanai krøp inntil moren, som hadde gjort henne livredd for Mukomaen. Nå da Netsai var nevnt, så jeg meg rundt. Kanskje jeg fikk se søsteren min.

Jeg kunne ikke skjelne henne. Jeg hadde ikke sett henne siden hun dro hjemmefra for noen måneder siden, og før det, på grunn av skolen, hadde jeg sett henne sjelden. Hvordan så en krigerkvinne ut? Så hun ut som før, nå da hun var en som bar dødens våpen, som plantet landminer i veiene mellom de store farmene slik at farmerkonene ble blåst i lufta i jeepene sine?

«Hater vi undertrykkerne?» Opplæringen av landsbyboerne tok til. Kameraten stirret på forsamlingen for å se om det var noen som så mye som drømte et feilaktig svar. I virkeligheten kunne alle det rette svaret, bortsett fra meg. Jeg var den eneste som aldri hadde vært på et morari-møte.

«Nei!» Landsbyen istemte at kampen var rettferdig.

«Når noen tar jorda fra deg, hva er han da?»

«En undertrykker!» Rop og tilsvar lød stadig sterkere.

«Hvis en person ikke gir deg halvparten av det du har hjulpet ham å skaffe seg, som han ikke kunne ha skapt uten deg, hva er han?» brølte Kameraten idet han rev rifla av ryggen som et ekstra lem og veivet i lufta med den.

«En undertrykker!» jublet kvinnene triumferende. Mai var hes i stemmen og strakte hals for å se en skyggeaktig flokk med menn som satt litt unna oss i kretsen av landsbyboere.

«Babamukuru!» hvisket Rambanai, fryktløs nå da Storebroren brølte ut den rette lære. «Og Baba.» Hun dultet meg i ribbeina og pekte med haka.

«Hater vi undertrykkere!» raste Storebroren.

«Nei!» svarte alle.

«Hva hater vi?» spurte Kameraten med en stemme som sprakk opp i skarpe, eksplosive partikler.

«Vi hater undertrykking!» pustet alle ut med en slik lettelse at det var som om de jublet. Kampånden var hevet til et nivå der Storebroren brøt ut i sang. Bak Babamukuru og Baba reiste en gruppe væpnede krigere seg. «Bhunu, rowa musoro rigomhanya! Hvitmann, slå den i hodet så den flykter!» Dhi dhi-di, dhi dhi-di, danset føttene til Kameraten og virvlet opp en svak lukt av støv. De unge jentene gjennomboret mørket med tynne, tynne soprantoner; det gjorde vondt å høre slik vakker musikk sende en slik kommando ut i det raslende buskaset. «Så den flykter ... så den får seg en lærepenge», buldret bassene.

Tenorene, matte av ekstase, overgikk sopranene og holdt tonene lenger og lenger, liksom besatt av en ånd så oppsatt på hevn at den ikke trengte pust i kroppen som huset den, og bassene og altene sang ut replikkene sine om og om igjen, rundt og rundt, som en kanon, og i denne ekstasen var det at en Kamerat slo Babamukuru med geværkolben.

Slik begynte det, og slik fortsatte det, mens vi satt og så på og ikke gjorde noe, tidde stille og så på, mens Mai pustet hikstende, som en kvinne som ikke er blitt tilfredsstilt på lenge og blir kjærtegnet på urørte steder. Og slik fortsatte det, helt til den nyvaskede jenta ankom, jenta med den fyldige, lysende huden, snart etterfulgt av den grønnkledde Storebroren med en jungel bølgende over kroppen. Mai, moren min, sier ikke hva han heter. Hun vet det, men hun er sånn, hun har aldri fortalt meg det; hun sier, ja, vår Mukuwasha, vår svigersønn, din Babamunini, din svoger! Og jeg vet nå at det ikke nytter å spørre. Ikke Netsai heller, som først må stilles andre spørsmål, spørsmål det er pinlig å stille: Søster, hvordan kan du, med et lem mindre enn meg, i motsetning til meg holde deg i bevegelse og vite hvor du skal?

«Er dette mannen?» spurte Storebroren som var skjult bak en jungel. Han oppfattet straks, der han kom skrittende, hva som foregikk, hva de gjorde med Babamukuru.

«Det er ham!» svarte den politiske veilederen med aksent fra nord i landet, som Mai. «Det er ham! Han vi ble varslet om.» Han svingte AK-en i været, som for å støte hardt ned i en morter. Støvelen grov seg ned i nakken på Babamukuru for å holde målet på plass. Storebroren løftet hånda rolig. Raseriet i den yngre soldatens lemmer flyttet seg til ansiktet, og han lystret ordre. Det var da min søster Netsai trådte fram fra krattskogen, der hun hadde stått og ventet. Glad kom hun byksende med lange skritt og patronbeltet bølgende om hoftene som et perlekjede, den unge krigersken på vei for å stille seg ved Storebrorens side, da bakken eksploderte under henne.

Etterpå, selv om Babamukuru eide det eneste kjøretøyet i nærheten, visste alle at Babamukuru ville ha vært så død som noe eksempel om det ikke hadde vært for denne Mukomaen. Hvordan kunne man vente at en som nesten var blitt drept selv, skulle redde fra døden en med et bein som hadde snurret og hektet og stadig blødde? Ingen andre hadde noe som helst. Doktoren var på farmen sin, mange kilometer unna. Og det Mai hadde, var fråde rundt munnen. Senene på halsen skalv og dirret da hun løftet hodet og strakte seg og gispet med lyder ingen hørte. Det fikk en slutt, det øyeblikket da jeg var i spenn mellom krefter som dannet vinklene i en trekant og trakk i hver sin retning, men det ble ikke noe bedre. Til slutt satte jeg meg ned, da folk begynte å trekke mot oss.

Alle satte seg rundt Mai. De var tause i det svake, hvite, flimrende måneskinnet. Ingen ilte til for å hjelpe henne, så vidt jeg kunne se, og jeg satt der uten å si noe og gjorde hva jeg kunne for ikke å føle alt det hatet og raseriet og fortvilelsen som ikke lot seg nevne.

«Netsai, iwe! Du er min Netsai! Og jeg slipper deg aldri! Aldri skal jeg ta deg ut av slyngen på ryggen min, aldri, aldri, aldri!» Mai dirret i et skingrende hvin. Det var verre enn da hun var taus.

Sekuru Benjamin eide alders anseelse og fikk derfor være i fred for alle andre enn de ondeste mennesker. Så personlig hadde ikke krigen gjort ham annet enn å skremme ham og tvinge ham til å se slikt som ikke må huskes og derfor ikke kan nevnes. Med stokken sin, allerede støvete etter kilometerne han hadde gått den kvelden, plasserte Sekuru seg midt imellom mor og naboene fra landsbyen, med ett kne i blodet som mor hadde slikket. Bo-bo! Bo-bo-bo! Bo-bo-bo! Han begynte den seremonielle klappingen. Snart klappet alle med, bo-bo-bo-bo, en fast, vedvarende rytme over lydene fra Mai, som hadde sluttet å rope på datteren som ikke svarte, men ristet på hodet og gryntet mens øynene rullet fra side til side.

«Kom fram, vår kjære bestemor! Du som er i vindene, kom til ditt hjem!» messet Sekuru Benjamin.

«Nei!» sa mor med en krenket manns stemme. Det gikk kaldt gjennom oss, og vi skjønte at døden som hang over oss den kvelden, hadde påkalt ukjente og åpenbart onde ånder. «Jeg kommer ikke!» sa mor med den samme underlige stemmen. Så falt Mai besvimt om, Mai Samhungu gikk bort og holdt om henne sammen med en annen nabo, og andre løp nesten lydløst hit og dit til hjelperne og til de andre ofrene.

Landsbyboere løftet opp Mai, som kom til seg selv med én gang og ikke skjønte hva som foregikk. Mai Samhungu la varsomt en hånd over munnen hennes, som for å tørke vekk restene av våt jord, før hun flyttet den til øynene så hun verken skulle se skikkelsen til datteren, som ingen ennå tok seg av, eller det dinglende beinet.

Netsai jamret lavt der hun lå på bakken. Strupen snørte seg sammen, akkurat som Mais. Svetten glinset blekt på overleppa hennes i måneskinnet som falt i strimer gjennom trærne, og i én dråpe hang speilbildet av lemmet i greinene. Hun tok inn for lite luft til å holde seg i live, men for mye til at hun fikk dø. Det jeg skjønte da, var at jeg ikke skjønte noen ting og aldri kom til å skjønne noe, og jeg så at ingen andre skjønte noe heller, siden ingen gjorde noe.

Langt om lenge stakk noen hodene sammen og hvisket før de snudde seg, stjålent, nesten skyldbevisst, men samtidig skamløst, og så på Babamukuru. Det var Nyari, Netsais gamle skolevenninne, som dro av seg underskjørtet. Tennene hennes rev stoffet i stykker. Den andre jenta, med den altfor blanke huden og det altfor tilfredse uttrykket, trakk seg inn i krattet da Nyari la seg på kne. Storebroren vår i grønt så etter henne og mumlet: «Forsiktig!» Jenta nikket. Nyari så ikke engang på dem, men slet i nylonstoffet. Storebroren vår la seg på kne ved siden av henne og surret strimlene om låret til Netsai etter hvert som de ble klare.

Imens kom Babamukuru seg stønnende opp. Strimene etter piskeslagene var levertjukke, men han strevde seg opp i sittende stilling. Han nikket da far sluttet seg til landsbyboerne som så på. Jeg så Baba gestikulere og nikke. Babamukuru så opp, selv om blikket var lett glassaktig. Til sist festet han blikket på landsbyboerne, som nå betraktet ham tålmodig, og skjønte at de ventet på at han skulle gjøre noe.

Hva ville han gjøre? Ville han falle om, som Mai, eller gå livets slutt i møte, som Netsai? Det han gjorde, var å snu seg på alle fire og skyve seg opp. Babamukuru skjønte hva som hadde skjedd, og gikk som en danser. Halvt snublende og halvt svevende tok han seg til bilen. På veien fomlet han med blodige hender etter bilnøklene, men så ropte mennene rundt treet der han hadde sittet ham tilbake, for de hadde erkjent et problem: Skulle man be doktoren om å komme, eller skulle Babamukuru frakte Netsai – og seg selv, for den saks skyld – til den hvite kvinnens legekontor? Nå, midt på natta, begynte de å diskutere: Kunne man risikere det under portforbudet?

Diskusjonen pågikk i flere minutter mens blodet sivet ut av beinet til søsteren min, men ble hindret i å flomme av underskjørtet til Nyari. Jeg så blodet trekke inn i Nyaris stoff, som holdt liv i venninnen. Nyari hadde Netsais hode i fanget og kastet desperate blikk på far og landsby-eldstene som spilte jentas dråper. Delegasjonen så på Babamukuru, som bøyde hodet og hvisket litt forfjamset: «Dere sa at jeg skal kjøre henne, ikke sant? Dere sa at det beste er å kjøre.»

Til slutt tok Mukoma Chiko, sønnen til en fetter av Babamukuru, ansvar, til og med mer enn Babamukuru, og det ble bestemt at Netsai skulle få hva de kunne gi av førstehjelp og at Babamukuru skulle kjøre tidlig neste morgen. Hvis han ble spurt hvorfor han var ute så tidlig, skulle han vise til den sårede jenta. Hvis det førte til spørsmål om hvorfor han hadde ventet så lenge med en som var så hardt såret, skulle han si at han var redd for portforbudet. De sa at jeg skulle bli med i bilen slik at jeg kunne snakke med min engelske aksent hvis jeg ble spurt og på den måten demonstrere troskap og sørge for kamuflasje, og slik at jeg skulle vite. Uansett skulle jeg tilbake til skolen.

«Dra!» sa Mai. Hun sa det mens Babamukuru ruset motoren og hanene på gårdene i nærheten slo med vingene og strakte seg på vaglepinnene og gol for å varsle om en ny dag som ennå ikke hadde demret. Hun sa det hviskende for å sikre at stemmen ble overdøvet av støyen fra motoren. «Dra, Tambudzai! Til de som tar livet av søsteren din!»

Jeg hadde ett bein i bilen. Jeg satte meg inn. Da bilen sneglet seg knasende over grusen, bet jeg tennene sammen, stakk hodet ut av vinduet og hveste: «Ja! Du vet at jeg drar, eller hva! Så det er det jeg gjør. Jeg drar!»

«Tambudzai», sa Babamukuru uvilkårlig, fremdeles ør og omtåket av smerte og sorg. «Tambudzai, hva er det du sier til moren din!»

Mai vinket ikke. Hun stirret mot den siden av bilen der søsteren min lå. Jeg vinket ikke. Ingen vinket.

«La dem være, Baba», sa Maiguru i en tone som omfattet meg, mor, det som hadde skjedd om natta, Nyari og de få som var igjen, Mai Samhungu og Mai Mutasa, foruten far. Maiguru ville ikke lenger forholde seg til noe som angikk anklagene mot Babamukuru.

Himmelranden over åsen lysnet mens vi humpet bortover det siste stykket med grusvei før vi svingte inn på Nyanga Highway. Jeg satt ytterst på setet, bak tante. Hun satt taus og urørlig, det var som om hun prøvde å gjøre seg usynlig. Jeg klemte meg inntil døra midt imot der de hadde lagt hodet til Netsai. Jeg la armene om meg selv og trykket meg sammen for å gjøre meg så liten som mulig, så ikke til stede som jeg kunne, etter de siste timenes livaktige begivenheter.

Langs veien gikk barn med bøker under armen og utstikkende kinnbein som Maiguru og jeg synkront snudde oss vekk fra for å slippe å se. Barna pilte unna motorduren, som de fryktet bare kunne komme fra en rhodesier. Det som var å se på, foruten barna, var de nakne åkrene som ingen hadde krefter til å skjøtte, eller flekkene av krattskog der alt som kunne gi ly på desperat flukt, var brent ned. Det var først da vi hadde lagt dette bak oss, hadde lagt landsbyen bak oss og nærmet oss antibiotika og morfin, at jeg så ut av vinduet på den røde jorda og stengler av høstet mais på farmene der menn i kjeledress rørte seg som apatiske mørke prikker. En av disse farmene tilhørte legen. Vi nærmet oss medisinene og stingene som søsteren og onkelen min trengte. Det var vondt å tenke på hvor sårt de trengte det. Jeg tvang meg inn i en tomhet; og ja, det er bedre når det er ingenting, så det er ingenting å fortelle om.

Netsai ble lappet sammen av legen på farmen, sendt til sykehuset i Umtali og operert omgående. Babamukuru fikk smertestillende, røntgen og sting. Ingen av de sykehusansatte som tok seg av dem, stilte spørsmål som ikke kunne besvares. De godtok Babamukurus forklaring uten kommentarer. Maiguru ville at jeg skulle gå de siste kilometerne til Sacred Heart, men Babamukuru sa at han kunne kjøre meg til skolen før søsteren min våknet.

Skolen virket tom, den også, for nå, etter denne ferien, var det umulig å forholde seg til noe som helst. Tomme rom, tomme pulter, tomme bøker, tom luft oss imellom, andre klasse og klasserom også i andre etasje, og fjellet med korset på toppen der plantede bartrær og akasier krøp nedover fjellsiden som demoraliserte soldater.