Et overraskende møte

av Laila Brenden

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2017

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Anders Kvåle Rue

Elektronisk utgave (første versjon), 2017

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0261-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Persongalleri

Anna og Rise – seriens hovedpersoner, to unge kvinner oppvokst på fjellgården Knatten

Liv – hittebarn som Rise nå har omsorgen for

Svein Ulrik, Lars Ola og Linnea Dorthea – Rise og Edvins barn

Ragna – tidligere husfrue på Torgilstad Øvre, mor til Jo

Torgil – tidligere bonde på Torgilstad Øvre, nå avdød

Sverre og Jo – Ragna og Torgils barn; deres tre øvrige barn, Idun, Haldis og Gard, er alle omkommet i ulykker

Hallvard – storebroren til Torgil, og den egentlige arvingen til Torgilstad Øvre

Morten, Eilert, Sigbjørn, Agnes, Ivar og Brita, Bjørg, Ingerid – tjenestefolk på Torgilstad Øvre

Kristin, Egil, Moa, Halkjell og Guri – tidligere tjenestefolk på Torgilstad Øvre

Halldor – bror til Torgil, som til vanlig bor på Torgilstad Midtre, nå fengslet for drapet på kona, Siv

Johanne og Oddlaug – døtrene til Halldor og Siv

Peder og Helga – bror til Torgil som nå er avdød, og kona hans

Alf – sønn av Peder og Helga; søsteren til Alf, Jørgine, ble drept av Torgil

Torodd – Rises barndomsvenn og ektemann

Sivert – en mann Rise og Anna reddet livet til på fjellet, nå en nær venn av søstrene, bosatt i Skjolden

Edvin – nevøen til Sivert, gift med Rise, nå avdød

Dorthea og Ulrik Valle – Edvins foreldre

Erle, Elvira og Espen – Edvins søsken

Viljar – nevøen til Ragna, gift med Anna

Tulla – var gift med Even, Viljars bror. Mor til Erik og Vesle-Borghild

Peder Bruun – glassmester på Lillehammer

Valle Dale – advokat på Lillehammer

Amanda – avdød enke som bodde i prestegården, tidligere doktorfrue

Aksel – tidligere tjenestegutt på prestegården, nå lærer i bygda

Lord Sommerville – engelsk lord som pleier å tilbringe sommeren på Torgilstad Øvre, Anna og Rises velgjører

Edel Sommerville – lordens kone

Alice og Susie – venninner av Rise i England

Torgilstad Øvre

Slik sluttet forrige bok: Gjensynsglede

– Det er vel ikke opprivende om vi forsyner oss av restene … og litt til. Mannen var hard i stemmen og klarte ikke helt å dempe seg. – Du vet like godt som meg at det er ved slike anledninger vi har muligheten. Og det er ikke godt å si når lorden igjen inviterer til så stort selskap.

– Så får vi klare oss med mindre, svarte kvinnen. – Etter at Olly ble tatt med grisen, føler jeg at lorden og gjestene hans er mer på vakt enn tidligere. Dette er galt av oss.

– Hvis du trekker deg nå, ødelegger du alt. Ikke bare for deg selv, men for alle sammen. Mannen senket stemmen og snerret. – Du skal jo ikke gjøre annet enn å sørge for at gjestene sover ekstra tungt i natt …

1

Samtalen mellom de to tjenerne tydet på at dette handlet om mer enn bare en enkelt ost eller en skinke, og Rise tenkte det var på tide å finne ut hvem disse utro tjenerne var. Besluttsomt trådte hun ut i korridoren.

– Hei! Et øyeblikk!

Det var ikke et menneske å se, men hun hørte raske trinn over teppene og gnissing av tøy. I enden av korridoren, der den gjorde en sving, skimtet hun mørke skikkelser i bevegelse, men rekken av marmorfigurer langs veggene kastet skygger som gjorde det vanskelig å se i det flakkende skinnet fra talglysene.

– Stopp! Rise heiste skjørtet og løp etter lyden, men selskapskjolen hindret henne, og hun gav opp. Det var så mange steder å gjemme seg bort her i huset, at det var fånyttes å lete. I stedet marsjerte hun irritert inn på kjøkkenet og bad om en kopp te.

På vei tilbake til Torodd gikk hun innom værelset der barna var samlet. Catrin hadde sørget for tørt tøy og sjokoladedrikk til alle, men stemningen var trykket. Storm og Fredrik Trond så mørkt på henne og ventet seg visst en skjennepreken, mens de andre trykket seg sammen i en sofa.

– Det var en ulykke, sa Rise bestemt.

– Hvis vi ikke hadde gått så langt inn i parken … mumlet Fredrik Trond.

– Og hvis Violet ikke hadde stått akkurat der, og så videre, fortsatte Rise. – Vi kan sikkert finne på en mengde hvis-er, men det hjelper ingenting.

– Hvis jeg bare hadde sett på det høyre øyet …

– Jeg synes egentlig det er en stor uting med så mange store trær på eiendommen, avbrøt Rise. – Kanskje dere bør ta med en sag og gjøre noe med saken i morgen?

– Er du ikke sinna? Vårin så tvilende på tanten. – Violet kunne ha dødd.

– Ja, men det gjorde hun altså ikke. Rise slo ut med armene og sukket lett. – La oss si at dette var en liten påminnelse for ettertiden. Nå synes jeg dere skal kose dere med sjokoladen, og jeg lover å holde munn om jeg ser noen … bevegelser på galleriet over festsalen. Rise avsluttet med å fortelle om kong Karl Johan som pleide å sende ut spioner for å finne ut om det var uro og misnøye blant folk. Så blunket hun lurt og mente at barna i det minste kunne finne ut hvem som hadde det fineste antrekket og den morsomste frisyren. – Greit?

– Greit. Svaret kom unisont, og et smil lekte om munnen til Liv. Ungene hadde også gledet seg til denne kvelden, og selv om ulykken la en demper på stemningen, ville de sikkert klare å more seg etter hvert.

Da Rise kom tilbake til værelset, hadde Torodd fått av seg de våte klærne og var i ferd med å vaske seg. Det dampet av varmtvann fra baderommet, og hun tenkte at pikene hadde vært usedvanlig raske med å bringe vann til værelset.

– Hva skal jeg ha på meg? Torodd hadde surret et håndkle rundt livet og bukket elegant for Rise. – Kan jeg gå slik? Det blir sikkert veldig varmt i den festsalen.

– For min del kan du droppe håndkleet også, lo Rise. – Men for ikke å gjøre skam på lorden bør du kanskje finne en bukse.

– Piken tok det våte og sølete tøyet, og … hva foreslår min yndige kone?

– Yndig og yndig, sukket Rise og så på kjolekanten som fortsatt var mørk av væte. – Når stoffet tørker, blir det skjolder, men det får bare være. Hun åpnet garderobeskapet og fant en grå bukse med tynne, lyse striper.

– Denne er fin. Sammen med lys skjorte, grå livkjole og et hvitt silkeskjerf blir du festens midtpunkt.

Torodd kledde lydig på seg, og sa ikke et ord om at livkjolen var i minste laget over skuldrene. Hvis han var forsiktig og ikke spente ryggtavla, skulle det nok gå bra.

Rise danderte silketørkleet om snippen, og knyttet det elegant med lange snipper. – Er det passe stramt?

– Ja. Torodd kysset henne på nesetippen før han strøk hånden gjennom det våte håret. – Jeg tror lokkene får ligge litt uvørent i kveld. Så er det i hvert fall noe ved meg som er vanlig. Skal vi gå?

– Først skal vi drikke en kopp te mens jeg forteller deg om noe jeg hørte. Rise dumpet ned i salongen og gjengav samtalen i korridoren. Utenfor herjet uværet fortsatt, og vinduene lignet mistrøstige elver på avveie. Tordendrønnene hørtes ikke så godt her inne bak tykke murvegger, men de kvasse lynglimtene var tydelige nok.

– Tror du at de planlegger å gi oss sovemedisin? avsluttet hun med et blikk mot døra. Hun regnet med at noen stod utenfor og lyttet.

– Det er ikke godt å si, men jeg vil tro de ikke våger nå som de vet at du er på sporet av dem. Torodd drakk dypt av koppen og sukket tilfreds. – De må være godt dumme hvis de plyndrer huset likevel.

– Plyndrer, mumlet Rise. – Det høres alvorlig ut, men jeg er redd det ikke bare dreier seg om vanlig nasking.

– Vi får være på vakt, og så må vi underrette lorden. Torodd stakk en finger under snippen og strakte hals. – Jeg er glad dette ikke er hverdagsantrekket. Han reiste seg og trakk Rise opp av stolen. – Vi må si fra til Viljar og Anna, slik at de er forsiktige med hva de putter i seg. Mer kan vi vel ikke gjøre.

– Hva med barna? Kan vi stole på barnepikene?

– Det får vi tro. Ungene blir jo passet på og puttet tidlig i seng. Det er de voksne som kan bli brysomme for tjuvene. Torodd så betenkt på Rise. – Kan du ikke ta en kopp kaffe i løpet av kvelden?

– Jo, men du vet at jeg ikke alltid klarer å tyde gruten.

– Uansett er det ikke det verste i verden om noen stikker av med restene etter et selskap på Ley. Men det er alvorlig om de har planlagt å lamme oss på en eller annen måte. Da er det ikke lenger et vanlig tjuveri.

– Jeg skal i hvert fall ha ørene med meg når jeg er i nærheten av pikene og tjenerne. Kanskje jeg klarer å kjenne igjen stemmene. Rise åpnet døra og viste vei gjennom korridorene. – Jeg håper det har gått bra med Violet.

– Et beinbrudd er ingenting når en tenker på hva som kunne ha skjedd. Det treet var ingen liten staur.

– Vi får håpe at Catrin klarer å passe barna alene. Rise åpnet døra til trappetårnet og løftet kjolen. Murtrinnene var høye og best egnet for karfolk med lange bein. Hun passet på å gå ytterst mot veggen der trinnene var bredest, men hun ville ikke at kjolestoffet skulle skrape mot muren, så det gikk ikke fort. Ved tredje avsats kom hun seg inn gjennom døra til mellombygget, og da var det teppebelagte korridorer videre.

– Nå kommer vi ut på det vesle galleriet over festsalen, ikke sant? Torodd kjente seg igjen fra omvisingen. – Spiongalleriet. Snart vrimler det vel av luskende småspioner der.

– Ja, jeg oppfordret barna til å luske på oss. Rise stanset foran døra som førte inn til festsalen. Innenfor hørte de stemmer og klirring i glass, og det virket ikke som om måltidet var i gang. – Jeg fortalte om kongens spioner, så fikk de litt annet å tenke på. Både Storm og Fredrik Trond føler at de er skyld i ulykken.

– Det er de jo også, på sett og vis. Men de er vant til å utforske skog og villmark, og de synes nok det ble litt for pyntelig der ute i hagen.

– Uværet kom brått og uventet, og jeg tror ikke vi trenger å irettesette dem. Rise la hånden på dørklinka. – Skal vi prøve å hygge oss litt?

I festsalen var det dekket bord plassert i en stor hestesko, men ingen hadde satt seg. Gjestene stod midt på gulvet og fikk servert drikke fra sølvfat, mens praten gikk lavmælt. Rise og Torodd klarte å komme seg usett inn på galleriet, men da de gikk trappa ned til den store salen, var det noen som ropte.

– Der kommer kraftkaren fra Norge!

– For et løft!

– En skål for Torodd!

Plutselig ble det liv i forsamlingen, og alle rettet blikket mot bonden fra Bøverdalen mens de hevet glassene. Torodd fikk stukket til seg et glass og skålte med. Han var litt brydd over velkomsten, men da han fikk øyekontakt med Viljar, som gliste bredt, så han det komiske i opptrinnet. Hvem ville tro ham om han kom hjem og fortalte at han hadde mottatt hyllest fra et stort selskap med overdådig pyntede gjester i en festsal i et herskapshus? Det var ikke bare lynene som lyste opp salen, men også kvinnenes edelstener gav små, skarpe glimt i rommet. Det bølget i kjoler i alle regnbuens farger, og blonder, tyll, perler, kniplinger og silkedraperier konkurrerte om plassen. Herrenes pomadefriserte hår glinset, skoene skinte, snippene kunne ikke bli hvitere, mansjettknappene satt perfekt, og de mørke jakkene var helt fri for hår og smuss. Dette var mer enn han klarte å ta på alvor.

– Du må takke, hvisket Rise og dultet borti Torodd, som hadde stanset midt i trappa.

– Oh, yeah. Thank you. Torodd bukket og tumlet ned de siste trinnene, der han ble møtt av lorden.

Viljar og Anna lo av svogeren med det rufsete, halvtørre håret og den uhøytidelige takken. Torodd hadde et skøyeraktig glimt i øyet, og de forstod at han moret seg over selskapet. Da han i tillegg fikk vite at det gikk fint med Violet, kunne han slappe helt av.

– Doktoren sier at hun slapp unna med et brudd i leggen, forklarte lorden. – Beinet er spjelket og bandasjert, og pasienten er ved godt mot. Alt ser ut til å gå bra.

– Folk har ikke snakket om annet enn kreftene til Torodd, fortalte Anna da hun fikk Rise for seg selv et øyeblikk. – Jeg tror de fleste nesten ble skremt over at én mann klarte et slikt løft.

Rise lo og fortalte at barna hadde det fint. Hun rakk også å fortelle om samtalen hun hadde overhørt i korridoren, og bad Anna passe på hva hun drakk. – Hvis noen faktisk våger å bedøve oss, er det enklest gjennom drikke.

– Det må i tilfelle bli senere i kveld, mente Viljar som var kommet til. – Hvis vertskapet sovner under festen, vil det bli månelyst … i etterkant.

– Jeg gir beskjed til lorden før vi setter oss til bords. Rise skyndte seg bort til lord Sommerville og trakk ham til side. Så fort hun kunne, fortalte hun om det hun hadde hørt, og hun så at han strammet ansiktsmusklene. – Det betyr at vi ikke kan stole på noen av tjenerne i kveld, sukket han. – Jeg tror vi blir nødt til å skifte ut hele staben. Han strøk hånden gjennom håret og nikket. – Takk, Rise. Det var fint at du sa ifra, og jeg skal ta grep. Nå må du ikke tenke mer på dette, men hygge deg sammen med gjestene.

Hun forsikret ham om at hun skulle nyte festen, før hun gikk tilbake til Shirley og Alice. En stund senere ønsket lorden alle velkommen til bords, og endelig kunne selskapet sette seg.

De unge var plassert i nærheten av hverandre, og de fikk snakket mye sammen i løpet av måltidet. Alice og Alwin hadde fått en gutt for to år siden, og fyrvokteren hadde allerede begynt å lære opp gutten så han kunne overta oppgaven når han ble voksen. Slike stillinger gikk gjerne i arv, og Alwin mente at guttungen måtte venne seg til havet fra barnsbein av.

– Alwin pleier å ta med vesle Garett ut i robåten for å herde ham, lo Alice. – Jeg synes du bør vente til gutten har lært seg å svømme, sa Rise bekymret, men så oppdaget hun at det glimtet lystig i øynene til Alice. – Dere har kanskje ikke vært på langtur med båten ennå?

– Vi nøyer oss med å sitte i båten mens den ligger fortøyd, gliste Alwin. – Det er nok sjøgang for en liten krabat. Men bare vent …

– Det høres ut som en riktig god start, nikket Torodd. – Det blir som med hester. Få ungene på hesteryggen før de kan gå, så blir de gode hestefolk.

– Eller gi dem en harpe og et møkkagreip, så blir de gode musikere og bønder, skjøt Alex inn og så ertende på Shirley. – Vi er litt uenige om hva som er best redskap.

Torodd humret og likte den uhøytidelige mannen til Shirley. Men så kremtet det fra plassen til vertskapet, og praten stilnet.

– Må min frue og jeg få lov til å ønske dere alle velkommen og utbringe en skål for de norske gjestene. Lorden hevet glasset og skålte med høy armføring. – Selskapet fikk en litt dramatisk start, men alt endte godt, og det fyrverkeriet som fortsatt herjer utenfor, velger jeg å tro er til ære for oss. Barnepiken slapp fra det hele med et brukket bein, og hun får den beste pleie. Ingen andre er skadet, så vi kan hygge oss med god samvittighet utover kvelden.

Lorden fortsatte med å fortelle litt om Lillehammer og Bøverdalen, og om den gode oppvartningen han pleide å få på reisene sine.

– Riktignok har jeg hatt mange artige opplevelser på vei oppover Gudbrandsdalen, for det er ikke alle steder de kan varte opp med kokte egg og nok senger. Men folk er vennlige, og reisen blir aldri kjedelig. Men jeg lengter hele tiden til målet som er den deilige gården Øvre. Der møtte jeg for første gang Fjellrosene fra Norge, Anna og Rise.

Lorden slo armene ut mot de norske gjestene og blunket lurt til Edel.

– Min kone var nok litt sjalu da jeg kom hjem og fortalte om de unge, vakre jentene, og etter en stund endte det med at hun selv ville bli med til Norge for å se hva som begeistret meg slik.

Anna og Rise vekslet blikk og var stilltiende takknemlige for at lorden hoppet over historien om Anna og bortføringen. I stedet la han ut om det gode stellet på Øvre, om fjellene, fiskevannene, toppturene og om et liv i pakt med naturen. Mange av gjestene hadde sikkert hørt alt sammen tidligere, men talen var ment som en hyllest til gjestene, og alle lyttet høflig.

– I aften har vi sett hvilke krefter det bor i en storbonde fra Norge, men jeg kan love dere at han kan mer enn å løfte trær, fortsatte lorden. – Torodd har et eget lag med hester, og han rir lippizanere like godt som norske dølahester.

Lorden gjorde en pause før han flyttet blikket til Viljar. Det var karene som ikke hadde vært på Ley før, han ville gjøre litt ekstra stas på.

– Viljar, Annas ektemann, lager de vakreste glassmalerier, og selv om han ikke er kommet til Ley for å arbeide, håper jeg at han vil hjelpe oss med å sette i stand lysthuset. Kanskje blir det et lite, farget bilde å se i glassrutene neste gang det er fest på Ley.

Forsamlingen nikket og mumlet oppmuntrende, og Viljar kunne ikke annet enn å smile høflig. Hvis det fantes utstyr på gården, skulle han gjerne lage et lite glassmaleri som takk for oppholdet. Da lorden til slutt ønsket alle et smakelig måltid, varte det ikke lenge før maten kom på bordet, og folk sukket tilfreds. Lorden og ladyen pleide aldri å spare på noe når de først inviterte til fest, og det var også tilfelle denne gangen.

Bugnende fat med fasankjøtt og andebryst kom på bordet, for det var fugl som gjaldt denne kvelden. Her var fylte kalkuner, rapphøns og perlehøner kokt i rødvin, påfuglkjøtt pyntet med store fjær og gåsestek med epler, alt sammen ledsaget av lyse og mørke sauser, og honningsøtet tyttebær. Da to musikere begynte å spille forsiktig på luttene sine, senket stillheten seg over festsalen, og en lang stund nøt gjestene maten og musikken.

Torodd forsynte seg godt av fasankjøttet, for det var en fugl han sjelden fikk smake. Iblant kikket han opp fra tallerkenen og merket seg tjenerne som stod ved veggene og passet på at glassene var fylte, og at alle hadde mat nok. De var mange, og flere av dem var nok leid inn for anledningen.

– Det er umulig, sa Rise lavt. Hun forstod hva husbonden tenkte. – Jeg klarer ikke å kjenne igjen de to. Kanskje hvis jeg hører stemmene.

– Det spørs om vi ikke må begynne å servere vaktelegg og fasankjøtt hjemme på Lillehammer, sukket Viljar tilfreds. – Dette smakte virkelig godt.

– Kanskje det går like greit å koke høna i vin, svarte Anna med et smil. – Mye av smaken skyldes tilberedningen.

– Fugl er fugl. Torodd spiddet et siste stykke perlehøne med gaffelen. – Rupe og orrfugl har mye smak i seg de også, selv uten vinbad.

Lorden utbrakte skåler for alle de norske etter tur, og etter som folk begynte å bli mette, kom praten også i gang. Melissa Davis, den oppvakte og bokinteresserte venninnen til fru Edel, satt overfor Anna og Viljar, og nå spurte hun ut glassmesteren om arbeidsmåter, brenning av glass og lodding av blyremser. Hun var åpenbart interessert i mer enn bare kniplinger og fine broderier, og Viljar svarte gjerne.

– Det er en skam at så mange kirker blir stående tomme, sa hun innett. – Små landsbyer mister prestene, og kirkene forfaller. Mange av kirkene har blyglassvinduer med motiver, men nå stirrer de bare tomt ut i verden.

– Ja, slike vinduer gjør seg best når en ser dem innenfra, nikket Viljar. – Men det kan vel hende at tidene bedrer seg, og at prestene kommer tilbake? Han husket at lorden også hadde fortalt om stengte kirker, og han forstod at mange var bekymret for utviklingen.

– Det håper alle, men da må regjeringen gjøre noe. Slik det er nå, forsvinner store boksamlinger, flotte malerier og vakkert sølvtøy ut av familiene, og gudene vet hvor alt tar veien. Vi blir utarmet. Landet vårt mister dyrebare skatter. Ja, jeg sier det som det er.

Melissa Davis ristet oppgitt på hodet og fikk straks støtte av Alex.

– Det har vært store verdier på godsene og på herregårdene rundt om i landet, det er en kjent sak. Men nå er det noen som mener arvingene til de store eiendomsbesitterne kommer for lett til verdiene. Resultatet av de nye skattene som det er snakk om, blir at ingen får råd til å overta. Verdiene blir stykket opp og forsvinner mens bygningene forfaller. Vi føler det på kroppen selv.

Alex kastet et inkluderende blikk på Shirley som nikket seg enig, før han fortsatte.

– Mine foreldre vil at vi skal overta deres eiendom med tiden, men blir det slik vi tror, har vi ikke råd til det. Selv om stedet slett ikke er av de største, kommer vi ikke til å klare skattene uten å selge unna deler av boet.

– Nemlig, slo Melissa fast. – Det er en skam.

Før Viljar rakk å kommentere dette siste, opplyste lorden at desserten snart kom på bordet. Den bestod av fruktterter og trifle, en engelsk dessert, dynket i brandy, og frua håpet at det ville falle i smak. Etter opplysningen trakk lorden seg bort fra bordet og forsvant ut av rommet. Det var ingen som syntes det var rart, for det hendte at folk måtte ut et ærend under middagen, men Rise tenkte at lorden kunne ha mange grunner til å forlate selskapet i kveld.

– Har vi tilskuere i aften? Alice nikket mot galleriet og blunket til Anna. – Eller er det bare mine ører som er ødelagt av lyden av dønninger og bølgesus?

– Spioner, svarte Torodd kjapt. – Alle viktige begivenheter er omgitt av spioner. Han gløttet opp på galleriet og rakk akkurat å se luggen til Svein Ulrik før den forsvant bak rekkverket.

– De klarer i hvert fall å være stille, humret Viljar. – Jeg tenker de trives godt, nå.

– Så lenge alle prater og musikerne spiller, hører vi ikke mye til dem, sa Rise lattermild. – Det hadde nok vært annerledes om alt var stille.

Hun blunket opp til Liv som lå helt nede ved gulvet og kikket ut av åpningen der trappa gikk ned til festsalen. Jenta så oppglødd og spent ut da hun løftet fingeren til et lydløst hysj, og Rise nikket umerkelig før hun så bort.

– Har du lest Through the Looking-Glass for barna? Melissa Davis hadde også merket seg de små spionene. – Det er en oppfølger til Alice’s Adventures in Wonderland. Mye nonsens og eventyr, men ungene elsker det.

– Jeg har ikke engang lest Alice i eventyrland for dem, innrømmet Rise. – Det er så mange vanskelige ord som jeg strever med å oversette. Men jeg burde kanskje prøve, for jeg har jo lest historien selv, og den var artig.

– Du er sikkert en god forteller med fantasi nok til å dikte opp noe spennende på de stedene der du er usikker. Jeg synes virkelig du skal gjøre et forsøk, og hvis du leser for dem mens dere er her, kan Edel hjelpe deg.

I det samme kom desserten på bordet, og det ble skjenket ny drikke i glassene. Folk skålte med hverandre i små grupper, og stemningen steg før det nok en gang ble en stille stund mens søtsakene ble fortært. Anerkjennende nikk og tilfredse sukk gjorde ære på efterretten, og i det dempede koret av lovprising kunne man også høre lav hvisking, knær som subbet mot gulvet, og forsiktige fnis. Det var nok flere enn de norske gjestene som moret seg over småspionene på galleriet, og fru Edel satt med et fornøyd smil om munnen mens hun tydeligvis lyttet mer til spionene enn til luttspillet. Da praten nok en gang tok seg opp, var det mange som kastet muntre blikk mot galleriet, og det så ut til at de fleste moret seg over barna. Bare Mrs. Prude som satt ved siden av Mrs. Davis, lente seg fram og så litt nedlatende på Rise.

– Burde ikke barna vært i seng? Eller … dere har kanskje ikke leggetider i Norge?

– Dette er en opplevelse for dem, svarte Rise forfjamset. Hun hadde ikke ventet en slik irettesettelse, men hun fattet seg fort. – Med lorden og ladyens samtykke har de fått lov til å følge med på det som skjer. De blir nok snart fulgt i seng.

– Min mening er at barn ikke har noe på voksenfester å gjøre, svarte Mrs. Prude. Hun snurpet munnen og så lett bebreidende på Rise. – Men dere ser vel annerledes på det i Norge.

– Å, Mrs. Prude, De har vel ikke glemt egen barndom, skjøt Shirley sukkersøtt inn. – Jeg er sikker på at De også en gang har kjent gleden og spenningen ved å luske på de voksne.

Rise skjulte et smil og merket seg straks uttrykket prowl on. Om det ikke var det mest nyttige engelske ordet hun hadde lært, var det i hvert fall artig. Hun så takknemlig på Shirley som tok over samtalen og prøvde å sette en stopper for fruas småfrekke ytringer.

– Det kan jeg ikke si at jeg husker, svarte Mrs. Prude. De rosa fjærene i hårspennen hennes skalv da hun ristet på hodet, og Rise kom til å tenke på kakaduen til maleren Reier Dahl. Den reiste fjærtoppen på hodet når den ble opphisset, og etter at den hadde pusset fjærene, pleide den å riste seg for at fjærene skulle falle på plass. Men alt ved kakaduen var mye yndigere enn hva fru Prude noen gang kunne vise til.

– Mine barn har aldri fått lov til å forstyrre under selskapene våre, og jeg har ikke hørt et ord om at de savnet den friheten.

– Så har barna sikkert ikke våget å fortelle Dem alt de har lurt seg til å gjøre, lo Alex. – La oss late som om vi ikke har sett småspioner her i aften. Det koster oss lite å unne dem denne gleden.

– Nå ja, det varer vel ikke lenge før de går lei, mente frua. Men hun kastet et misbilligende blikk på Rise før hun så en annen vei.

Rise, som fortsatt tenkte på kakaduen, strevde med å holde seg alvorlig, og hun var glad da fru Prude snudde seg vekk. Den pripne gjesten var kun invitert på grunn av ektemannen som var en god venn av lorden, og ektefellene var svært forskjellige. I øyeblikket snakket Mr. Prude med en av gjestene på andre siden av bordet, og han fikk ikke med seg konas bemerkninger. Men Rise visste at han ville ha glattet over om han hadde hørt samtalen. Da han til slutt rettet oppmerksomheten mot kona, satt hun mutt og med hevet hode, noe som tydet på at hun var en anelse irritert. Men før han rakk å spørre om hva som var i veien, ble selskapet avbrutt av en høy barnestemme.

– Han puttet det i lomma! Svein Ulrik stod plutselig på toppen av trappa og pekte ned i salen. – Det er ikke hans! Han tok det!

– Hysj, skjente Rise forferdet og tenkte at nå fikk Mrs. Prude noe å hovere over. Det var nesten så hun hørte et hva-var-det-jeg-sa, da hun skjøv stolen ut fra bordet. Men i det samme kom barnepiken styrtende, og Rise ble sittende. Det hun ikke hadde regnet med, var at Svein Ulrik var raskere enn Catrin, og før noen visste ordet av det, hadde gutten kommet seg ned trappa og banet seg vei forbi tjenerne som holdt på å skjenke i glassene. Da han stanset, var det foran hovmester Keith som akkurat hadde avsluttet en lavmælt samtale med fru Hope.