BENTE PEDERSEN

Rotløs

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2023

All rights reserved

Første gang utgitt av Bladkompaniet i 1986

Omslagsdesign: Mari Drivdal Vold

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

Elektronisk utgave (første versjon), 2023

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-3047-4

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

1

DE HADDE VÆRT på vandring lenge. Korte dagsmarsjer fordi Raija ikke maktet så mye etter torturen hun hadde vært utsatt for på Vardøhus festning.

De åpne sårene hadde fått harde arr. Ikke bare en stygg skorpe som sprakk hver gang Raija tøyde huden for mye. Men etter hvert var det ikke Raija som hindret dem i å komme seg fortere frem. Det var Mikʼkal. Benet hans kunne ikke leges. Det ville alltid forbli stivt.

Ingen av dem nevnte det med et ord.

Både Raija og Mikʼkal visste hvor de var. Naturen, som kunne se så uskiftelig ut for et fremmed øye, brakte minner frem i dem begge. Både kjære og uønskede minner.

De hadde vært alene i ukevis.

Bare Raija og Mikʼkal og en dirrende forventning mellom dem. Uforløst forventning.

Forsiktighet, angst for å skremme den andre inn i et skall som var umulig å bryte igjennom, hadde holdt dem på avstand. De levde så nær hverandre, og samtidig milevidt fra den andre. Når de vide viddene skilte dem, bandt usynlige bånd dem nærmere hverandre enn noen i deres hverdag var.

Når de var sammen, var det som om usynlige tråder holdt dem fra hverandre.

De hadde vandret sammen, spist sammen, sovet så nær hverandre som det var mulig uten å røre ved hverandre, levd sammen. Og sjelden hadde de vært hverandre fjernere enn i disse ukene da de flyktet både fra statsmakt, seg selv og sine følelser.

Denne morgenen var lik alle de andre. Mild. Full av sjenerøst solskinn. Luften var full av insekter. En og annen fugl strakte nebbet mot himmelen og fortalte verden at den rådde over sin bit av ødemarka.

Raija ville ikke gå videre. Ikke i dag. Hun var ikke rede for det hun visste ventet en drøy dagsmarsj unna.

Ville han tro på et påskudd?

Ønsket han å tro på et?

Ønsket Mikʼkal like sterkt som hun selv å tøye tiden?

Med ryggen mot Mikʼkal undersøkte hun den etter hvert så harde arrskorpen på et av brannsårene på lårene.

Han hadde sett sårene hennes den ene gangen da han og Reijo stelte henne.

Etter det hadde Raija skjult seg for ham. Han husket skjønnheten hennes.

Tanken på å vise ham dette fikk alt til å knytte seg i Raija. Hun klarte ikke å tenke tanken ut. Orket ikke å forestille seg hvordan det ville virke på ham.

Hans medlidenhet ville hun ikke ha. Hva som helst, men ikke det.

– Gjør det vondt? Har det blitt for stritt for deg, dette? Alltid var stemmen hans så mild, så full av omtanke. – Vil du at vi skal ta det med ro i dag?

Raija holdt nesten pusten. Hva var det hun fornemmet i spørsmålet hans?

Han spurte så lett, men hun kunne ane en undertone i stemmen hans.

– Kanskje det er like godt. Det var hennes egen stemme. Den var ikke så lett og ubesværet som hun ville ha gjort den. Mikʼkal måtte høre det.

Hun senket skjørtekanten og snudde seg mot ham. Han så på henne. Og hjertet hennes kjentes like fullt da hun så på ham, som den aller første gangen hun hadde forstått at hun elsket ham, den gangen i Skibotn for en osean av tid siden.

Mikʼkal klappet seg på det stive benet.

– Jeg trenger vel en hvilepause, jeg også, sa han med et skjevt smil. – Det er lenge siden jeg kunne springe om kapp med deg over lyngvidda, Raija min.

De så hverandre inn i øynene. Lenge. Ett par brunsvarte møtte et par ravgule.

De visste begge at de ikke var helt oppriktige mot hverandre. Og de var klar over at dette var deres siste sjanse til å komme nærmere hverandre.

– Det er ikke helt sant, er det vel? Mikʼkal fant frem kniven fra beltet og spikket på en spinkel vedpinne han reddet fra ilden. Og Raija husket hvordan han hadde skåret en fugl av bein til henne mens han gjette reinen.

Det var også lenge, lenge siden.

Hun lurte på hva som hadde skjedd med den fuglen.

– Nei, Mikʼkal, sa hun. – Det er ikke sant. Vi er begge redde.

Han nikket. Holdt opp å skjære et øyeblikk. Så arbeidet de slanke fingrene videre.

Hun hadde alltid likt å se på ham, når han satt slik med kniven, var så sikker når han satte bladet mot emnet.

– Du vet hvor vi er?

Raija nikket.

– Det er ikke så langt herfra til stedet hvor jeg pleide å skjære sennegress.

– Husker du beinfuglen? spurte Mikʼkal plutselig, nesten som om han hadde lest tankene hennes.

– Tror du ikke jeg husker stunder som har vært viktige i livet mitt, Mikʼkal?

– Du milde himmel, som jeg elsket deg allerede den gangen. Han smilte da han stirret inn i fortiden.

– Jeg trodde nesten jeg var unormal. Du var jo bare ungen.

– Og nå?

– Tviler du? spurte han forferdet. – Har du noen gang tvilt på det jeg føler for deg? Har jeg gitt deg grunn til å tvile?

– Det har du kanskje, svarte Raija. – Vi har begge gitt den andre grunn til det.

Mikʼkal slo blikket ned og sukket. – Du har vel rett i det også. Men hva betyr det for tiden som kommer? Hva blir det til med oss nå, Raija?

Dette var det viktige de ikke kunne flykte fra.

– Du er så flink til å legge planer, Mikʼkal. Har du ikke tenkt ut noe allerede?

– Ikke hån meg, sa han skuffet.

Raija tvinnet fingrene.

– Det var ikke hån, Mikʼkal. Det var selvforsvar. Jeg kjenner meg så uendelig fattig, Mikʼkal. Jeg har ikke noe. Du har iallfall en familie å komme til. Du har alt.

– Ikke alt.

– Hun er der fortsatt, ikke sant? Hun som var din kvinne?

Mikʼkal møtte det spørrende blikket uten å vike.

– Ja. Hun er der fortsatt. Men det er lenge siden vi har delt noe, og ingenting du kan si meg om meg og henne, kan få meg til å kjenne meg ussel, svikefull. Vi lovte hverandre aldri den slags troskap, gjorde vi vel, ungen min? Du har selv gjort det samme, Raija. Mange ganger. Kalle og Reijo var to sider av den saken. Jeg skal ikke engang nevne det udyret du trodde var mannen din. Men jeg forstår ikke det med den russiske sjømannen. Og jeg forstår ikke hva som tente ilden mellom deg og Petri.

– Du skjønte at det var noe?

– Du kunne vel ha skjult det, smilte Mikʼkal. – Men han kunne ikke det.

– Vi skal vel ha helt rene linjer mellom oss denne gangen?

Mikʼkal smilte svakt. – Det kunne ha vært fint, ikke sant?

– Aleksej var et speilbilde av meg selv, sa Raija. – Ikke slik som du er det, Mikʼkal. Vi er ikke så like. Ikke sånn. Men Aleksej hadde levd som meg, følt som meg, opplevd det samme som meg. Det var som å se dypt inn i meg selv.

– Kalte du det for kjærlighet? undret Mikʼkal.

– Ja, sa Raija. – En slags …

Mikʼkal rotet i glørne mellom dem. Så ikke på henne. Han kjente det rykke faretruende ved den ene munnviken, men han skulle ikke la sinnet sitt ødelegge denne stunden av fortrolighet og nærhet mellom dem.

– Du snakker om så mange slags kjærlighet, Raija. Er det mellom oss også, en slags kjærlighet?

– Ikke en slags, Mikʼkal, du vet godt hva det er mellom oss. Jeg vet vel ikke hva jeg skal kalle det. Jeg vet bare hva jeg føler. Det er vel det eneste jeg aldri kan flykte fra. Aldri kan glemme …

– Jeg har alltid kalt det kjærlighet, sa Mikʼkal litt såret. – Men jeg har aldri vært så flink med ord som deg, Raija.

Han trakk pusten dirrende: – Og hva med Petri?

Raija skjøv håret vekk fra pannen. Luggen var fortsatt sid, selv om resten var i sørgelig forfatning.

– Hadde det ikke vært for deg, Mikʼkal, kunne Petri ha blitt den ene i livet mitt.

Mikʼkal svelget. Det gjorde vondt. Det hadde vært så mye lettere å ta om den andre ikke hadde vært noe for henne. Bare en kropp. Han sa det.

– Jeg vet det, svarte Raija. – Men det skulle være åpent mellom oss denne gangen. Vi må vel gjennom det … Hun trakk pusten: – Aleksanteri var det. Bare en kropp.

– Han også?

– Gjør det meg til en annen for deg?

Mikʼkal stønnet i avmakt. – Jeg er visst ikke så storsinnet som jeg prøver å late som. Det svir som varme når jeg tenker på deg i armene på en annen. Jeg blir gal selv når det er Reijo. Og han liker jeg. Han er min venn.

– Hva med deg selv? undret hun. – Er du så snøhvit selv? Det må ha vært andre enn Sigga. Jeg kjenner deg, min venn. Så kysk er du bare ikke!

– Jo. Det har vært andre. Mikʼkal boret kniven i mosetustene ved føttene sine.

– Inga er den første av dem som har ansikt. De andre, flyktige møter. Et ansikt. En kropp. Noen øyeblikk i mørket. Kroppen ble tilfredsstilt, men tomheten etterpå gjorde alt mye verre. Det hadde etter hvert ingen hensikt å starte det. Ensomheten jeg kjente da jeg gikk fra dem, ble bare tyngre, verre, svartere. Jeg har deg i blodet, Raija. Det kan ikke bli det samme. Det blir bare kropper. Og jeg vet at det er noe mer. At det finnes noe større. Noe som gjør meg fullstendig lykkelig. Matt og trett og full av glede.

Han så trist på henne: – Nei, skatten min, jeg er ikke snøhvit selv. Kanskje var det en eller to av dem som trodde de kunne være noe for meg. Jeg vet ikke. Jeg vet bare at jeg ikke kan fremkalle et eneste av ansiktene. Kan hende sa de meg navnene sine, men jeg kan ikke huske dem. De er nok flere enn de du har favnet, lille venn, men de betød mindre. Du følte for Kalle. Du følte for Reijo. For denne russeren din. For Petri.

– Jeg hadde kjent meg mindre syk om du hadde følt for dem, sa Raija. Hun var temmelig hvit om nebbet.

– Hva mener du? Jeg forstår deg ikke, Raija.

– Du holdt om ukjente. Ga dem av deg selv, Mikʼkal. Det gjør meg syk. Jeg kunne ha følt forståelse om de hadde vært noe for deg. Jeg vet at det jeg har følt for andre, ikke har gjort mine følelser for deg mindre. Men det gjør vondt å se deg krype inn i favnen på den første og beste du fant som ville …

– Kan hende har jeg lengtet mer enn deg? Mikʼkal så ikke på henne.

– Jeg har ikke din evne til å slå røtter overalt. Til å ta alt. Til å overleve samme hva. Jeg klarer ikke å skyve det viktige i bakgrunnen og leve på en drøm.

– Til å leve trass i drømmen, rettet Raija stille. – Det er dette jeg har gjort, Mikʼkal. Levd, vært lykkelig på et vis, trass i drømmen. Trass i vissheten om at du fantes et sted. Jeg kan ikke leve på naken lengsel, jeg måtte nøye meg med det nest beste. Det er en slags lykke. Jeg har følt en slags kjærlighet, men jeg har aldri elsket deg mindre av den grunn. Kan du forstå det?

Mikʼkal ristet på hodet.

– Jeg kan ikke det. Jeg har kjent meg skitten hver gang jeg har hatt en annen kvinne. Jeg tror jeg har gått inn i det for å kunne føle meg ussel etterpå, for å gi meg selv grunn til å straffe meg selv. Til å skamme meg selv. Men det kan vel ikke du skjønne?

Denne gangen var det Raija som ristet på hodet.

– Hva med Inga? spurte Raija.

Mikʼkals ansikt ble stramt og stivt.

– Der har jeg virkelig dårlig samvittighet, sukket han. – Hun er glad i meg.

– Og hun vet om meg?

Han nikket.

– Samme hva jeg sier til henne, samme hva jeg gjør, kan jeg ikke få henne til å bli sint på meg, til å forakte meg, til å hate meg, gå fra meg.

– Og du får deg ikke til å gjøre det direkte? spurte Raija med ømhet i stemmen. – Du klarer ikke å be henne gå?

– Nei.

– Du gjør henne mer vondt når du fornærmer henne, når du håner henne.

– Du tror jeg gjør det?

– Jeg vet du gjør det, Mikʼkal.

– Jeg vet det. Han trakk opp kniven og hugg den flere ganger i bakken.

– Tror du ikke jeg vet hva jeg gjør mot Inga? Tror du jeg er stolt av det? Men hun kommer ikke til å gå om jeg ber henne om det. Hun blir, og hun håper. Håpet i øynene hennes driver meg til vanvidd. Jeg vet jeg aldri noensinne kan innfri det som lyser der inne.

– Hva skjer når jeg kommer?

Han lukker øynene.

– Det er en av grunnene til at jeg prøver å trekke dette ut, medgikk Mikʼkal.

– Jeg vet ikke, Raija. Det kommer vel an på meg. På deg. Han tok sats før han sa det neste: – På hva vi blir enige om. Du vet hva jeg snakker om, Raija?

– Jeg har ikke noe hjem. Raija slo ut med armene. – Jeg har ingenting, Mikʼkal. Ikke noe annet enn deg. Det du har. For meg er det ikke vanskeligere enn det.

– Du vet at du kan velge når vi kommer frem til leiren. Når vi reiser tilbake til landsbyen, til siidaen. Det kan være oss. Eller du kan leve alene. Jeg kommer ikke til å svikte deg, samme hva du velger. Jeg er ikke i stand til å tvinge deg til noe du selv ikke vil, lille venn. Om du velger å bo uten meg, å ikke slippe meg så nær innpå deg, kommer jeg likevel til å hjelpe deg så godt jeg kan. Jeg kommer ikke til å ta noen annen kvinne inn i lavvoen min. Jeg vil være din venn. Samme hva som skjer, vil jeg være det. Jeg kommer til å elske deg, men jeg vil ikke tvinge min kjærlighet på deg om du ikke føler du kan ta imot.

– Jeg kan kanskje aldri vende tilbake til de norske eller finske strøkene.

– Nei, det er kanskje slik. Mikʼkal var like alvorlig som henne. – Det var ikke småtteri du var beskyldt for. Og du gjorde dem nokså små og temmelig til latter da du klarte å unnslippe dem. De kommer nok ikke til å gi opp letingen så lett, nei.

– Vi snakker om noe som kanskje er resten av livet mitt. Av livet vårt.

Han nikket: – Jeg har tenkt på det. Det jeg foreslår, gjelder ikke bare i dag eller neste sommer. Om du vil, gjelder det hele livet.

– Ingen velsignelse.

– Betyr det noe for deg?

Hun trakk på munnen.

– Ikke for min skyld, Mikʼkal. Ikke for oss. Ungene mine.

– Når dette legger seg litt, kan vi få dem til oss.

Hun nikket. Visste at det håpet fantes der.

– Tviler du fordi du kommer til å savne det andre livet? Alt det Reijo kan gi deg? Det jeg ikke kan gi deg fordi jeg er same og lever annerledes enn nordmenn og dere finner?

Hun lo svakt: – Vet du, Mikʼkal, jeg har savnet dette livet. Din måte å leve på, hele tiden siden jeg forlot dere. Men akkurat nå, skremmer det meg. Det at det kanskje blir hele livet, gjør meg litt skjelven innvendig.

– Og du har ikke noe valg, skatten min. Mikʼkal var trist i øynene på hennes vegne.

– Nå må du komme med meg. Det du kan velge, er om du tør leve med meg, eller om du vil holde meg fra livet, kanskje være åpen for en slags kjærlighet fra annet hold.

Hun skuttet seg mot ordene hans.

– Det var å sparke en som ligger nede, Mikʼkal.

– Jeg er også redd, forsvarte han seg. – Jeg er livende redd for at du ikke vil velge meg.

– Jeg er redd for at det skal gå galt mellom oss, Mikʼkal. Vi har ødelagt så mange fine stunder fordi vi begge er så stivsinnede.

– Dette blir annerledes, lovte han. – Det har vært korte øyeblikk. Vi har visst at det var tilmålt tid. Vi ville ha alt ut av de få stundene. Da var det lett å få for mye følelser inn i det. Det ble så sterkt. Det er lett å skuffe både seg selv og andre når man venter seg en himmel i løpet av en dag.

– Og så skapte vi så ofte det motsatte, sa hun trist. – Vi har såret hverandre så mye, Mikʼkal.

– Vi kan glemme det.

– Kan du?

Han tidde lenge før han svarte, men da kom det med all hans fasthet: – Ja, jeg tror det. Jeg ønsker dette så sterkt. Jeg ønsker deg så sterkt, Ravneunge.

– Kan du styre sinnet ditt, sjalusien din?

– Kanskje. Han smilte mot henne. Den varme røyken fra bålet gjorde ansiktet hans litt utydelig for henne.

– Du kan ikke forandre meg, lille venn. Jeg har blitt til den mannen jeg måtte bli til i et liv uten deg. Det er vanskelig å oppdra en voksen mann på ny. Men jeg ville iallfall gjøre det beste for å gjøre deg lykkelig, Raija. Om jeg fikk lov til det. Det er opp til deg.

– Jeg er forsiktig. Hun bet seg forsiktig i underleppa.

– Jeg orker ikke å bli skuffet, Mikʼkal. Ikke mer nå. Jeg klarer ikke tanken på noe som kommer til å skjære meg i hjertet. Aller minst ønsker jeg å bli skuffet av deg.

– Hvorfor?

– Fordi du har vært drømmen min, svarte hun med ømhet i blikket. – Fordi du har vært helten i de drømmene som har holdt meg oppe i de virkelig svarte stundene i livet mitt. Da har jeg tenkt at det iallfall finnes ett menneske som forstår meg, er glad i meg og aldri kunne komme til å svikte. Om det skar seg for oss denne gangen, Mikʼkal, da ville det ikke finnes noen drømmer igjen. Ingenting å drømme om. Leve for. Jeg vet ikke om jeg ville orke det.

– Du burde velge dine helter med større omhu, smilte han, men det var et blekt smil.

– Finnes det ikke tvil i deg? undret hun.

Mikʼkal ristet bestemt på hodet. – Hvorfor skulle jeg ha tvil når det gjelder deg?

– På grunn av de andre.

– Jeg tviler ikke fordi du har hatt andre menn. Jeg er sjalu. Jeg innrømmer det. Svartsyk til langt inn i sjelen, men jeg tviler ikke. Du reiste ikke med noen av dem. Du kunne ha dratt med Petri, ikke sant? I Finland ville de ikke finne deg. De ville ikke lete etter deg der engang Det er i grunnen farligere for deg her.

Raija smilte med ett: – Petri var gift.

Mikʼkal bleknet, så gikk det opp for ham at hun spøkte, og han pustet lettet ut.

– Du får ikke skremme meg sånn!

– Jeg kunne aldri ha blitt med noen andre enn deg, Mikʼkal. Reijo, kanskje, men jeg har blitt en klamp om foten på ham også. Reijo trenger meg ikke. Han behøver en annen slags kvinne. En han virkelig kan elske.

– Han fant en … Det er ikke oss alle gitt å finne flere vi kan føle så sterkt for.

– Reijo er ikke som deg, sa Raija med fasthet. – Det må finnes en annen for ham. Det er ingen i hele verden som fortjener lykke mer enn nettopp Reijo.

– Hva med meg? undret Mikʼkal en anelse fornærmet. – Du selv?

– Vi? Vi fortjener vel hverandre. Og det er det vi får.

– Var det et svar?

Hun nikket svakt: – Du må nok ta det som et svar, Mikʼkal. Hvis du tar sjansen, gjør jeg også det. Det er jo det vi begge har lengtet etter, ikke sant?

Mikʼkal reiste seg langsomt. Det tok tid før han fattet dette med hele seg.

Kniven falt ned på bakken. Han enset det ikke. Han så bare henne, så at også hun reiste seg. Like prøvende som ham. Han så hvordan et smil bredte seg om munnen hennes. Fra en prøvende trekning ved den ene munnviken til å lyse opp hele det kjære, elskede ansiktet.

Tidligere hadde mil og evigheter skilt dem. Nå var det bare noen få skritt.

Det kostet så lite å gå dem, og likevel hadde de latt være i flere uker.

De hadde kastet bort mer tid enn de noen gang ville tilgi seg selv.

Håndflatene møttes først. Fingrene flettet seg inn i hverandre. De lo visst mot himmelen. Følte trang til å fylle hele det gnistrende blå himmelrommet med latter.

Håndflatene slapp taket. De gled oppover langs armene, fattet om den andres skuldre. Kroppene deres kom så nær hverandre. Da var det ingenting som kunne holde dem fra hverandre. Følelsene de begge hadde holdt så mesterlig i tømme i løpet av disse ukene de hadde tilbrakt sammen, kunne ikke lenger stenges inne.

De hadde fortrengt alt det den annens nærhet tente i dem. Nå fantes det ikke lenger rom for forstillelse.

Raija boret ansiktet inn i halsgropen hans. Hun trakk begjærlig inn duften av ham, denne lett krydrede duften av mann og villmark, av den varme huden, håret, skinnet i klærne hans. Alt det som var ham. Alt hun hadde savnet fra ham hvert våkent sekund. Alt det hun hadde vært nødt til å innbille seg i de uendelige dagene i trollkvinnehullet på festningen. Alt det som hadde holdt henne oppe.

Mikʼkal.

Hans kjærlighet.

Det hun så grundig hadde fortrengt i denne tiden hun og han hadde levd sammen, på vandring, like mye på flukt fra hverandre som fra myndighetene som jaktet henne.

Det skulle ikke være slik mer.

Aldri mer.

De skulle aldri mer stenge hverandre ute slik.

Leppene hennes strøk tørre mot halsen hans. Hun kjente pulsåren slå mot den følsomme huden. Kyssene smilte. De lokket frem den fortrengte ilden i ham. Fylte hjertet hans slik at det kunne briste hvert øyeblikk som helst. Han kunne kjenne det helt ut i fingertuppene, ytterst, der de rørte ved den myke huden mellom hals og skuldre, der de laget små sirkelbevegelser mot livet hennes.

Samtidig visste han at deres kjærlighet bare vokste. Det var ikke slik at den kunne knuse eller sprenge. Det fantes ikke noe ødeleggende i det de delte. Alt ble bare større og vakrere. Neste gang ville lykken i brystet hans kjennes enda større, enda videre.

– Du milde skaper, hvisket han mot øret hennes, pusten var mild som vårvinden, – hva gjør du med meg, kvinne? Hvordan får du det til? Ingenting betyr noe lenger, så lenge du fortsatt slår armene om meg. Det gjør meg plutselig ikke noe at jeg ikke lenger kan løpe, at jeg nå må slepe på en stokk resten av livet. Bare du fortsatt vil elske meg, bare du smiler slik mot meg, kysser meg. Hva mer kan jeg ønske meg av livet?

Raija smilte, men hun forsto ham. Denne sanselige lykkefølelsen fylte også henne.

– Jeg elsker deg, sa hun enkelt og lot pekefingeren følge kjevens bratte linjer. Han grøsset av vellyst, og hun strøk videre langs halsen.

– Jeg lengter, fortsatte hun. – Og jeg angrer på at jeg ikke har innsett at vi ikke kan flykte fra hverandre, innsett det for flere dager siden. Vi har kastet bort så mye tid, Mikʼkal min.

– Ravneunge, Raija, min kvinne, min elskede, mitt liv, sa han med tykk stemme. Blikket ble så ømt og varmt. Ansiktet smilte kjærlig, og de bitre linjene årene hadde gitt ham, ble glattet ut. Han ble den unge Mikʼkal. Han som hadde elsket og trodd på at kjærligheten skulle fylle hele livet hans.

Han som hadde trodd hverdagen hans skulle skinne i lyset av denne lille kvinnen.

Nå trodde han igjen.

Han holdt henne inntil seg. Om de sto helt stille, kunne han høre hjertene deres som banket, nesten i takt.

– Husker du den aller første gangen? spurte han med lav stemme mens roen i naturen omkring dem smittet over på ham. – Husker du hvor famlende sjenerte vi var? Hvor klossete og redde vi var for å gjøre noe galt?

– Du var redd for det, rettet hun. – Jeg bare ville det. Ville at det skulle være deg.

– Jeg kjenner meg nesten slik nå, betrodde han og holdt Raija litt ut fra seg.

– Jeg kjenner meg så uerfaren. Så dum. Han bøyde nakken. – Jeg er vel redd for at du skal sammenligne meg med andre.

En liten hånd la seg under haken hans. Løftet den opp. To mørke øyne holdt blikket hans fanget.

– Ingen kan bli som deg, Mikʼkal. Det kan aldri bli som med deg med noen andre. Mellom oss to, Mikʼkal min, er det noe mer enn en flyktig flamme som blusser opp i noen korte øyeblikk. Mellom oss er det noe virkelig. Noe som varer.

Hun smilte svakt: – Jeg vil ikke du skal tro jeg er lettsindig når jeg ber deg …

– Om hva?

– Hold om meg, sa hun. – Hold hardt om meg! Elsk meg, Mikʼkal! Jeg trenger det mer enn du kan forestille deg!