BENTE PEDERSEN

Tideverv

 Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2023

All rights reserved

Første gang utgitt av Bladkompaniet i 1986

Omslagsdesign: Mari Drivdal Vold

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

Elektronisk utgave (første versjon), 2023

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-3048-1

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

1

RITVA tenkte aldri på å bli gammel.

Hun tenkte ikke på å dø heller.

Hun var bare nitten år.

HANS FREDRIK FELDT nærmet seg slutten på sin kontrakt i det nordligste Norge. Det var ingen som ventet at han skulle bli værende utover det.

Han hadde aldri likt seg der hvor vinteren føltes som en eneste lang natt, og sommeren som en eneste, uendelig dag. Han hadde ikke likt ensomheten. Ikke ødemarka. Ikke det karrige landet, det voldsomme havet. Ikke klimaet som var barskere enn noen mann han kjente.

Makten var det eneste han hadde nytt.

De snart fem årene hadde smakt godt i så henseende. Han hadde nesten klart å krone sin tid nordpå med å ofre til flammene den største trollkvinnen landet hadde sett.

Hun og hennes onde medhjelpere hadde snytt ham i aller siste øyeblikk.

Han ble snytt for æren.

Men ennå hadde ingen kvinne vunnet over ham. Denne trollkvinnen skulle heller ikke klare det.

Han hadde bygd opp mot dette. Hadde planlagt å bli husket her oppe, å bli møtt med aktelse når han kom hjem igjen. Også i sivilisasjonen skulle de vite hvem han var. De skulle vite at han var en mann med ryggrad.

Når sommeren var på det lyseste, skulle han forlate Vardøhus.

Og han skulle brenne bålet for heksen før det.

Han ville aldri gi seg før han fant henne.

Ingen kvinne hadde vunnet over ham noen gang. Ingen kvinne skulle gjøre det.

Bare navnet og ansiktet hennes var kjent for ham. Og han kjente styrken hennes.

Med øyne som kull. Hår som silke, med farge lånt av mørkets fyrste, ham hun tjente.

Uendelig vakker, slik den ondes håndlangere ofte var. Men han hadde ikke latt seg besnære av henne. Han hadde ikke latt seg fange inn i nettene hun finurlig hadde spunnet.

Han hadde stått imot blikket som så forrædersk lignet en engels. Hun hadde unnsluppet, men han skulle finne henne. Om han så skulle vie resten av sitt liv til det, skulle han finne henne.

– Du er ikke trygg for meg, Ritva, mumlet Hans Fredrik Feldt mellom tennene. Han stirret mot havet som hadde båret henne fra ham. Hvor visste han ikke. Fjordene og vikene var mange. Øynene som kunne ha sett ham, var få.

Hjelperne hennes hadde visst hva de gjorde.

– Men du er ikke trygg likevel, sa han mykt for seg selv og knyttet nevene. Han smilte så vidt. Munnvikene trakk seg oppover. De myket ikke akkurat opp den stramme munnen, men ansiktet ble åpnere. De blågrønne øynene var like kalde som før. Dette dunkle og frostklare klebet fortsatt til ham. Han eide ikke varme i smilet. Øynene hans kunne ikke le. Det var lenge siden han selv hadde gjort det. Om han hadde prøvd, ville det bare ha føltes uvant.

Han var vakker, men det fantes ikke noe hjertelig ved ham. Det brutale i hans natur kunne ikke undertrykkes av ansiktets rene og harmoniske trekk.

– Du er brennemerket, sa han mot havet. Tungen fòr fort over leppene.

– Du kan ikke slippe unna, Ritva. Jeg har merket deg med mine egne hender. Jeg har svidd det inn i kjøttet ditt, gjennom den hvite huden. Jeg har brennemerket deg. Du er min, bestandig min! Jeg eier de siste stundene av ditt liv. De er mine, Ritva, mine.

Den Ritva han snakket om, var døpt Raija.

Hans Fredrik Feldt visste ikke det, men han visste at han skulle kjenne igjen ansiktet hennes hvor det skulle være.

Han skulle kjenne igjen kroppen.

Han skulle kjenne igjen arrene etter svijernet han hadde kjærtegnet henne med.

DET SATT EN MANN ved en fjord og fortalte fire barn eventyr. Han hadde solstråler i håret, og blikket hans var mildt og drømmende. De store hendene strøk lett over treåringens røde lugg. Øyeblikket etter la to myke armer seg om halsen hans, og sjuåringens sjalusi ble holdt i tømme etter at han hadde gitt henne en skikkelig bjørneklem.

De to andre barna var blonde som mannen selv, uten at de lignet på hverken hverandre eller ham. Jenta med de bleke, nesten knelange flettene hadde blitt ti år gammel. Gutten gikk i sitt sjette år.

De hadde hørt eventyret før. Det handlet om kjærlighet, om hat, om et stygt troll langt nord i landet, det handlet om en snill mann, og det handlet om mamma.

Historien om Raija.

Reijo fortalte ofte. Han hadde bannet på at de ikke skulle få lov til å glemme henne. De forsto ikke hvorfor hun ikke var sammen med dem, men han ville ikke at det skulle bygge seg opp bitterhet og stengsler mot henne. En dag ville hun komme, og hun skulle ikke møtes med hat.

Men barnesinn skal romme så mye.

Det hendte noe hver eneste dag. Det hadde gått så lang tid siden de skiltes.

To år var en evighet når du selv bare rakk til litt over hoftene på ham du kalte pappa.

Elise hadde minner, og hun vernet om dem, livredd for at de skulle forsvinne for henne. Hun var gjerrig med dem, og lot heller som om hun ikke husket fremfor å dele. De skulle ikke få ta fra henne dette også!

Pappa og mamma hadde blitt tatt fra henne. I svettende mareritt kunne hun fremdeles fremkalle bildet av morens livløse kropp, av tauet om nakken … lukten av fjøs …

De hadde tatt Raija fra henne.

Men minnene var hennes egne. Ingen skulle få se dem. Ingen skulle få stjele dem.

Maja husket i glimt, og hun avskydde det. Det var blandet med smerte og en redsel som gjorde nesten like vondt. Hun ble utrygg av bildene fra den tidligste barndommen.

At Reijo fortalte, det var noe annet. Hun likte det. Hun likte å se på ansiktet hans, se hvordan øynene skiftet farge hele tiden, hvordan det kunne glimte i smil, hvordan det fløy en skygge over ansiktet når han husket noe smertefullt, noe han ikke ville fortelle dem.

Maja forsto så mye mer enn han kunne ane. Hun leste ham. Hun lærte seg å forstå hva hver trekning i ansiktet hans betød. Hun forsto forandringene i stemmeleiet. Hun forsto måten hendene hans kunne tale på.

Hun ante mye, mye mer enn han satte ord på.

Og hun var like redd for denne kunnskapen som for sine egne, vage minner.

Det var Maja som i sinne kunne fare opp og rasende løpe fra dem, mens hun skrek ut: – Jeg vil ikke høre! Vil ikke! Det er dumt! Hører du, Reijo? Det er dumt! Dumt! Dumt! Bare eventyr. Det er ikke sant! Jeg har ingen mamma!

Skyggene fòr over Reijos ansikt. Hjertet hans krympet seg. Det kostet å være sterk i de stundene. Det kostet dyrt å fortsatt tro og håpe. Det var da han hentet styrke hos den som ikke kunne minnes. Han gjemte ansiktet i flammeluggen til Ida, hans barn, Raijas barn, han kjente varmen fra barnekroppen, og den lyse stemmen ba ham på finsk om å fortelle mer. Hun elsket eventyr. Og hun var så liten at hun snaut visste hva ordet «mamma» betød.

De var så sjelden sammen med andre mennesker. Hun opplevde ikke vanlige familier. Den lille datteren hans trodde det bare skulle være en pappa i alminnelige familier. Hun visste ikke bedre.

Og han kunne fortelle videre.

Det var bare Maja som strittet imot. Elise lyttet. Han kunne aldri si hva som rørte seg i den ungen. Det hadde vært hardt for henne å miste Raija. Han selv kunne aldri erstatte henne hos Elise. Raija var for dette stillfarne barnet det han selv var for Maja. En å se opp til i nesegrus beundring. En å elske uforbeholdent. En å stole blindt på. Fortellingene hans holdt minnet om Raija levende for Elise.

Og Knut …

Reijo visste ikke hvor han hadde Knut når han fortalte eventyr. Gutten var tillitsfull nok i det vanlige, i hverdagen. Men fortellingene om mamma lukket det vesle ansiktet som lignet slik på Kalle. Det dirret i de myke munnvikene når Reijo nevnte navnet hennes.

Reijo var redd for hva eventyrene gjorde med denne gutten som kunne ha vært hans egen sønn. Han ville ikke skade ham. Ville ikke at noe skulle gå i stykker i guttungen, men han kunne heller ikke la være å fortelle.

Han skyldte Raija dette.

Han kunne aldri vite hva ungene trodde, men selv var han sikker i sin sak når han sa at mamma var glad i dem. Han trodde det når han sa at hun ville komme en dag.

Så vidt han visste, hadde Raija aldri løyet for ham.

Han fattet bedre om barna, fuktet leppene med tungen, favnet fjorden med blikket fra fjæresteinene til den nakne horisonten langt i nordøst, og han fortalte de samme eventyrene. Med samme kjærlighet som alltid.

Med samme tro på at hun skulle stige ut av dem – en dag.

MIDT I FINLAND bet hun irritasjonen og rastløsheten i seg. Hun var så hjerteskjærende alene.

Det var avstand mellom henne og de andre kvinnene. Kanskje fordi hun var finne – og ikke same. Kanskje fordi hun ikke dugde til det arbeidet som var kvinnenes. Kanskje fordi hun ikke ville delta i snakket om mann og barn. Hun trakk seg bort fra dem så snart de brakte det på bane. Og det var for smertefullt for henne å fortelle dem hvorfor.

Årsaken til gapet mellom henne og dem fikk hun ikke satt fingeren på, det var kanskje ikke så nøye heller.

Hun var alene.

Fremmed.

Som alltid, hadde hun nær tilføyd.

Jo, hun hadde Mikʼkal. Hun hadde hans kjærlighet og hengivenhet. Og hun elsket ham fortsatt like glødende som noen gang.

Men Mikʼkal hadde så mye annet.

Han som hadde vært så redd for at han ikke skulle være til nytte, at det stive benet hans skulle ødelegge livet hans, hadde vært den som klarte seg best.

Han var viktig i siidaen. De lyttet til ham. Han kunne legge planer om så mye, tankene hans var så klare. Arbeidet til mennene gikk lettere om de lyttet til Mikʼkal, om de fulgte rådene hans. Han som hele sitt liv hadde levd i skyggen av faren, av en mann han ikke selv hadde hatt respekt for, hadde fått egen verdighet.

Han var ikke bare sønnen til Pehr.

Han var Mikʼkal, og det navnet hadde fått vekt og styrke i seg selv. De trengte ham i fellesskapet.

Han oppdaget at han kunne lede mennesker. Det var skremmende og det var vidunderlig.

Han hadde vært så sulten på dette som hadde blitt hans nye liv, og selv om han visste at dette ikke kunne vare bestandig, vegret han seg for å forlate det.

Matti trivdes. Det frie livet under åpen himmel, med ansvar og plikter som gutten så hensikten med, hadde gjort ham godt. Gutten var femten, men virket eldre og modnere.

Mikʼkal ante at det var noe som fulgte Alataloene. De ble bråvoksne. Han hadde sett det hos Raija. Hun var tjuetre, men hun hadde allerede vært voksen et helt liv.

Og Ailo kunne ikke ha hatt det bedre. Han hadde familien sin. Han hadde sine slektninger her i siidaen. Den finske grenen av familien hadde trukket Mikʼkals sønn til sine bryst. De var mottatt med åpne armer, men bare Raija hadde bommet på denne åpne favnen.

Raija tidde, men Mikʼkal visste hva hun tenkte på. Han visste hva som rørte seg i henne når dette mørke sløret falt foran blikket hennes. Han kunne gripe henne i å stirre langt inn i synsranden i nordvest, se at øynene hennes ikke stanset der, men at de stirret dypt inn i noe han ikke kunne følge henne inn i.

Hun nevnte aldri de såre drømmene sine for ham. Hun delte gledene hans. Hun smilte når han fortalte henne om sine små hverdagsseire. Han var sørgelig klar over at hun unte ham det.

Det gjorde alt så bittersøtt.

Han syntes han fortjente dette. Han syntes han var verdig et liv som dette. Å bli sett opp til, lyttet til, bli verdsatt for den han var.

Han kunne ha blitt her resten av livet.

Men Raija stirret forbi synsranden og lengtet og drømte. Hun tidde, men Mikʼkal kjente henne godt nok til å vite at drømmene holdt på å slite henne i filler.

Finland var landet hun først hadde satt føttene på. Det hadde lært henne mye.

Nå hvilte hennes far i Finlands jord.

Men Raijas røtter fant ikke lenger grobunn i dette landet.

Mikʼkal smilte beskt. Hun var visst brennemerket på mer enn ett vis, hans elskede.

Hvor hun enn kom, var hun en fremmed. Hun var alltid underveis til noe annet. Hun måtte alltid drømme om noe. Det var bare biter av lykken hun fikk mellom hendene, aldri alt sammen på en gang. Og Mikʼkal kjente ingen han unte en hel og full lykke mer enn Raija.

Han hadde det godt.

Men sommeren var på hell.

Høstvinteren med skareføre og kulde som kunne utholdes, var reisetid. Han kunne i noen uker til suge til seg dette å være aktet. Å være noen.

Så snart snøskorpa ble hard nok, skulle han bryte opp.

Han ble ikke fullkomment lykkelig så lenge hun led.

Landet i nord ventet på ham.

Kan hende kunne hun føle seg trygg der nå. Der hadde gått så lang tid. Han trodde ikke noen lenger husket trollkvinnen som unnslapp bålet i Vardø to år tidligere.

På noe vis måtte de finne Reijo.

Maja … Ungene hennes …

Alt trakk dem nordover. Båndene til Ruija kunne aldri kuttes av for Raijas del.

Livet hennes tilhørte de karrige kystene der nord, ikke dette milde slettelandet med sjøer og skog.

Samme hva som ventet henne der nord, det var dit hun måtte.