NATALIE NORMANN

Juleselskapet

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2023

All rights reserved.

Utgitt av Vigmostad & Bjørke AS

Omslagsdesign: Mari Drivdal Vold

Omslagsbilde: Lee Avison/Trevillion Images og JuliaMur/Shutterstock

Elektronisk utgave (første versjon) 2023

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-3372-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

Til tante Berit, som liker denne boken også.

Prolog

Haugesund, juni 1890

Myrthild Borgen hastet ned Torgbakken for å rekke avskjeden. Goliat lå klar til avgang helt ytterst på kaien. Bare ikke hun kom for sent!

– Oscar! ropte hun mens hun kavet seg vei mellom alle som hadde møtt opp for å si farvel.

Kjæresten hørte henne heldigvis. Han hoppet øyeblikkelig ned på kaien og kom løpende mot henne. – Hvorfor er du så sen? ropte han.

Myrthild fikk ikke sjansen til å forklare før han løftet henne opp og svingte henne rundt. – Jeg kan ikke tro at du nesten kommer for sent. Hva om vi hadde seilt?

– Det ville du aldri ha tillatt. Myrthild dunket ham lett på skulderen. – Sett meg ned, din tulling.

Han satte henne forsiktig ned og kysset henne på nesen. – Kommer du til å savne meg?

– Overhodet ikke, sa hun med et stort smil. – Kommer du til å skrive til meg?

– Så ofte jeg kan, sa han. – Men husk at vi for det meste vil være ute på fiskefeltene. Det er ikke sånn at jeg kan stikke innom postkontoret i ett kjør.

– Vel, du får bare gjøre så godt du kan, smilte hun. – Bare sørg for du rekker hjem til juleselskapet hos Torgersen.

Han kysset henne mykt på leppene selv om halve byen kunne se dem. – Jeg kommer hjem i september, det vet du jo. Og da skal jeg ha med noe fint til deg, sa han. – Og da forteller vi foreldrene dine at vi er forlovet, ikke sant?

– Det gjør vi. Myrthild svelget en klump i halsen. – Bare kom helskinnet tilbake til meg.

– Ikke bekymre deg for meg. Oscar strøk henne mildt over kinnet. – Lov meg at du ikke kommer til å gjøre det.

– Jeg lover, løy hun, for hun visste at hun aldri ville klare å la være å bekymre seg når han var på sjøen.

– Du kommer uansett til å være altfor opptatt med skipshandelen og alle planene for julehandelen til å tenke på meg.

Myrthild nikket. – Ja, det kommer nok til å bli ganske travelt. Far er fortsatt ikke i form.

I det samme ropte noen på Oscar fra båten. Han sukket, og blikket ble trist. – Jeg må gå, sa han motvillig. – Vi har en lang reise foran oss.

– Jeg vet det, sa hun stille. – Gå nå, før jeg insisterer på å bli med.

– Du skal nok få bli med en gang, sa han og kysset henne på nytt. Denne gangen ga han totalt blaffen i om folk glante på dem. – Bare ikke glem meg, hvisket han og stakk en liten eske med et tynt silkebånd rundt, i hånden hennes. Han sendte henne et inderlig blikk, og så løp han opp leideren.

Myrthild ble stående på kaien og se etter båten til den hadde forsvunnet mellom Risøy og Bakerøynå. Fire måneder, tenkte hun trist, men så tok hun seg sammen og liksom ristet det av seg. De fire månedene ville gå på et blunk. Hun kikket ned på den lille esken og åpnet den forsiktig.

Tårene vellet frem da hun fikk øye på et halssmykke med en perfekt halvpart av en hasselnøtt. Hun begynte å le. Filipine. Hun og Oscar hadde spilt filipine i fjorårets juleselskap. Hun løftet smykket og festet det om halsen. Nå var det om å gjøre at hun sa filipine først når de møttes igjen.

1

November 1890

Borgens skipshandel lå godt plassert i Strandgaten, et steinkast fra kaien. Før eller siden gikk alle forbi butikken, og Myrthilds mål var å lokke så mange som mulig innenfor døren.

Hun gjorde sitt beste ved å holde butikken ren og ryddig og sørge for at kundene fikk det de ville ha. De var for det meste fiskere og sjøfolk, men hun hadde som mål å gjøre butikken interessant for kvinnene i byen også, særlig i førjulstiden. Myrthild smilte for seg selv. Hun kunne nesten ikke vente til desember.

Da det plinget i bjellen over døren, kikket hun opp og fikk øye på postmannen, som holdt to brev i hånden og smilte bredt.

Myrthild kjente et blaff av håp. Tenk om det var fra Oscar! Hun kjente at gråten plutselig vellet opp. Hun visste selvfølgelig at det var fåfengt å håpe, men klarte likevel ikke å la være.

– God ettermiddag, frøken Borgen, sa postmannen og rakte henne konvoluttene. – Jeg håper jeg bringer gode nyheter i dag.

Myrthild kikket på brevene. På baksiden av det ene sto navnet på et firma i England som hun hadde bestilt varer fra. Det andre var en regning fra en av leverandørene i Stavanger. Skuffelsen var skarp og vond. – Det er gode nok nyheter, sa hun og presset frem et smil.

– Da håper jeg at du får en god dag videre, frøken Borgen, sa postmannen og forsvant ut igjen.

Før Myrthild hadde rukket å åpne konvoluttene, plinget det i bjellen igjen. Denne gangen var det en mann som ønsket å kjøpe nytt tau til å reparere et fiskenett. Myrthild hentet rullen med tau og målte opp. Hodet hennes var ikke helt med, og det resulterte i at hun målte feil et par ganger.

Tenk så annerledes alt ville ha vært om et av brevene hadde inneholdt et livstegn fra Oscar! Ingen hadde hørt fra ham etter at han falt over bord på vei til Cardiff, og hun var den eneste som fortsatt klamret seg til håpet om at han hadde overlevd. De hadde ikke fått vite hva som egentlig hadde skjedd, men Oscars forretningspartner, Jonas Helland, hadde sagt at han gjorde alt han kunne for å finne ut mer.

Kunden kremtet, og da Myrthild så opp på ham, var det tydelig at han begynte å bli utålmodig. Hun rullet raskt sammen taulengdene og la dem i en papirpose.

Hun snakket nesten aldri om Oscar lenger, for hun visste at folk da bare ville se medlidende på henne og si noe dumt, som at «tiden leger alle sår» eller «du har jo livet foran deg». Det verste var når hun fikk høre «du som er så ung og pen, finner deg nok en ny kjæreste før du vet ordet av det». Det var bare grusomt.

Hun smilte til kunden og rakte ham vekslepengene. Det virket heldigvis ikke som han hadde lagt merke til at hun var litt mørk til sinns.

Omsider kunne hun sette seg og åpne brevene. Regningen la hun i kassaboken til senere, og så rev hun opp den andre konvolutten. Det var for så vidt gode nyheter. Varene hun hadde bestilt, var blitt sendt fra London og var forventet å komme til Haugesund i slutten av måneden. Hun smilte fornøyd.

Myrthild hadde bare så vidt rukket å legge brevet tilbake i konvolutten da døren ble revet opp og moren kom ramlende inn.

Siri Borgen kastet et raskt blikk rundt i butikken. – Du er alene, slo hun fast og kom bort til disken.

Myrthild skjøv brevet innunder kassen. – Akkurat nå, ja, men det har vært ganske travelt i dag, sa hun lett og håpet moren ikke skulle legge merke til sinnsstemningen hennes. For da ville hun garantert forsøke å ordne opp og gjøre henne glad, og det var ganske slitsomt.

– Jeg har noe å fortelle deg, sa moren bestemt.

– Har det skjedd noe med far? Myrthild ble engstelig med en gang. – Han var jo i god form i morges.

Moren så på henne. – Tror du jeg ville ha kommet hit selv hvis det var tilfelle? Jeg lar ikke faren din være alene hjemme hvis han er dårlig, skjønner du vel. Han er like rundt hjørnet.

Myrthild pustet lettet ut. – Det er da enda godt.

– Er du ikke interessert i å høre hva jeg har å fortelle? Moren så morsk ut nå.

– Jeg skjelver av forventning, sa Myrthild og smilte bredt.

Moren ristet på hodet. – Du er like håpløs som broren din. Dere driver meg til gravens rand.

– Mor, det kan komme kunder hvert øyeblikk, så om du ikke vil vente på tur, bør du fortelle meg nyhetene dine raskt.

– Ja, selvsagt. Moren så på henne med øyne som skinte av tilbakeholdt begeistring. – Det har kommet en mann til byen! sa hun dramatisk og så ut som hun forventet jubel og applaus.

Myrthild rynket pannen. – En mann? Mor, det kommer menn til Haugesund hver eneste dag. Horder av dem.

– Ja, selvfølgelig, men denne mannen er rik som Krøsus og visstnok fra en ordentlig fin familie i Kristiania. Han er bare noen år eldre enn deg, og han har en liten datter, sa moren og så forventningsfullt på henne igjen.

– Ja vel? sa Myrthild, som for lengst hadde skjønt hvor dette bar hen. – Og hvorfor forteller du dette til meg?

Moren sukket oppgitt. – Herr Hermansen er til og med rikere enn Torgersen. I tillegg skal han visstnok være både hyggelig og tiltrekkende.

– Men du vet jo at jeg er opptatt, sa Myrthild rolig. Det var ikke første gang moren forsøkte å leke Kirsten Giftekniv. Hun hadde riktignok sluttet etter at Myrthild hadde hatt med seg Oscar hjem til middag, men nå var hun tydeligvis i gang igjen. – Kan vi slutte å snakke om dette nå?

– Men snille deg, jeg forteller deg jo bare om en person vi alle bør ønske velkommen til byen vår. Skipshandelen kan for eksempel trenge en investor eller to, sa moren og lot som om hun ikke forsto hva datteren mente. – Dette har ikke noe med deg å gjøre.

Pøh! Det tror jeg ikke et sekund på, tenkte Myrthild, men hun hadde ikke tenkt å krangle med moren. Det ville uansett ikke ha noen hensikt. Moren mente det godt, men hun hørte sjelden på noen andre og var overbevist om at hun som regel visste best.

Myrthild ble reddet av dørbjellen og smilte da hun fikk øye på faren. Hun skyndte seg rundt disken for å gi ham en klem.

Faren blunket lurt til henne. – Har din mor fortalt deg om den rike mannen som har dukket opp? Etter hva jeg har forstått, svermer de unge jentene allerede rundt ham. Alle vil danse med ham i juleselskapet. Det kommer til å bli drama, det kan jeg bare si, sa han og lo hjertelig.

– Ja, og den som fanger ham, kommer til å få et godt ekteskap, sa moren med et talende blikk på Myrthild. – Det er alt jeg har å si.

– Vil du sitte, far? Myrthild overhørte moren og pekte på krakken.

– Ja, et lite øyeblikk, kanskje, sa han.

Hun så engstelig på ham, redd for at han hadde slitt seg ut på spaserturen hjemmefra. – Husk at doktoren har sagt at du bør hvile, sa hun formanende.

– Det vet han, men det hjelper ikke, sa moren skarpt. – Han insisterte på å bli med ut.

– Så, så, kjære deg, jeg trenger å komme meg ut iblant, jeg også, sa faren. – Jeg er verken eldgammel eller invalid, jeg bare plages av gikt i dårlig vær. Det er alt.

Myrthild og moren så megetsigende på hverandre. De visste begge at det ikke ville hjelpe det minste å mase på ham.

– Jeg fikk post i dag, sa Myrthild i et forsøk på å avlede faren.

Han så på henne. – Har du hørt noe?

– Hørt hva da? Moren så fra den ene til den andre. – Hørt hva da, Fartein?

Myrthild nikket. – Bekreftelsen kom med postmannen i dag. Alt er sendt, så det bør være her om ikke så lenge.

Moren rynket pannen. – Hva er det dere snakker om?

– Å, det er bare et lite prosjekt som Myrthild holder på med, sa faren fornøyd. – En juleoverraskelse, om du vil.

– Hva mener du med det? spurte moren nysgjerrig.

Faren smilte bredt. – Du er nesten nødt til å vente og se, Siri. Du liker jo overraskelser, ikke sant?

Myrthild lente seg mot disken. – Jeg gleder meg.

Faren klappet henne på kinnet. – Så bra. Du trenger noe å glede deg over, jenta mi.

Moren myknet i blikket. – Dere to og alle hemmelighetene deres, sa hun varmt.

– Det kommer til å bli mye å gjøre, men det er akkurat det jeg trenger, sa Myrthild.

– Jeg gleder meg til å finne ut hva overraskelsen er. Moren smilte til henne. – Jeg vet at du har det vanskelig, søte deg, men vi får bare håpe at alt ordner seg til slutt, ikke sant?

Myrthild nikket.

– Men nå må jeg nesten gå, fortsatte moren. – Jeg har lovet fru Knutsen å delta i komiteen for det nye sykehuset. Fru Elisabeth Knutsen, la hun til, i tilfelle de ikke forsto at det var snakk om kona til en av de store rederne i byen. Hun stanset i døråpningen og så seg tilbake. – Og bare så du vet det, Myrthild: Fru Torgersen har helt sikkert sett seg ut den nye mannen for Henriette. Du vet jo hvordan hun er.

– Mor, da! Henriette og Amandus er så godt som forlovet, sa Myrthild.

Moren snøftet. – Vel, de er ikke forlovet ennå. Så forsvant hun ut og lukket døren etter seg.

Faren så på Myrthild og lo. – Hun mener det godt.

– Jeg vet det, men jeg fatter ikke hvorfor hun er så bekymret over at Henriette og Amandus ikke er forlovet ennå.

Faren klukket. – Det har ingenting med Henriette å gjøre, det vet du. Din mor er bare redd for at fru Torgersen ikke synes Amandus er bra nok for datteren hennes.

Myrthild sukket, for hun visste at morens bekymring ikke var tatt helt ut av det blå. Henriette hadde nemlig fortalt henne at fru Torgersen til stadighet hintet om andre menn som hun syntes ville passe bedre til datteren enn Amandus.

– Hun kommer aldri til å få en bedre svigersønn enn Amandus, sa Myrthild bestemt. – Dessuten er Amandus og Henriette perfekte for hverandre. Alle vet da det.

– Det er gudsens sanning, sa faren og reiste seg. – Vel, jeg får tusle av gårde.

– Hvor skal du? Myrthild fulgte ham til døren. – Jeg liker ikke at du går ut alene.

– Nå høres du ut som moren din. Jeg skal bare til Sjømannsforeningen for en kopp kaffe og kanskje et slag kort. Deretter skal jeg rett hjem. Det er ingenting å uroe seg for, lille venn, sa han og kysset henne på pannen. – Siri kommer og henter meg når hun er ferdig med sitt.

Myrthild lente seg mot dørkarmen mens hun så etter ham. Faren ruslet rolig nedover gaten og lettet på hatten hver gang han møtte noen han kjente.

Alle i byen kjente Fartein Borgen. Han var kanskje ikke like rik som rederne, men han hadde sørget for at Amandus fikk studere i Bergen, og til tross for morens protester hadde Myrthild fått gå på gymnasium i Christiania for å lære regnskap og bokføring.

Jeg har så mye å takke far for, tenkte Myrthild og vinket en siste gang til ham før han forsvant rundt hjørnet. Han hadde så stor tro på henne, og hun hadde så mye å leve opp til. Ikke for alt i verden aktet hun å skuffe ham.

2

Skipshandelen åpnet grytidlig om morgenen og holdt åpen til langt på kveld. Der inne, bak de små, blankpussede vinduene og i den innbydende varmen fra den store jernovnen i hjørnet, fantes alt man kunne ønske seg eller trenge.

Myrthild smilte for seg selv. Hvem skulle ha trodd at hun skulle få lov til å drive skipshandelen helt alene? Det hadde alltid vært meningen at Amandus skulle overta den, men da han fikk tilbud om å arbeide for Torgersen, byens største reder, hadde faren øyeblikkelig erklært at det var en strålende mulighet for sønnen. Moren hadde imidlertid ikke vært like begeistret. Men uansett hadde det ført til at Myrthild hadde måttet hjelpe faren i skipshandelen.

Alle regnet nå med at Henriette og Amandus kom til å gifte seg på et eller annet tidspunkt, og det var ingen tvil lenger om at herr Torgersen lærte ham opp til å drive rederiet. Det igjen betydde at hun ville få beholde skipshandelen. Det ville gi henne noe å henge fingrene i hvis Oscar virkelig ikke kom hjem. Hun trakk pusten dypt og skjøv den ubehagelige tanken bestemt bort. Jo mer opptatt hun var, desto mindre tid hadde hun til å tenke på Oscar.

Myrthild aktet å vise hele byen at hun var den beste til å drive skipshandelen inn i neste århundre, og hun hadde planene klare for hvordan hun skulle få det til. Hvis noen kom til henne med et ønske, gjorde hun alt som sto i hennes makt, for å oppfylle det – innen visse grenser, så klart. Hun var ikke dum. Folk måtte ikke innbille seg at hun kunne skaffe dem en elefant eller noe annet eksotisk.

Hun kikket på kalenderen som hang på veggen bak den store disken. Desember var rett rundt hjørnet, og selv om hun visste at spesialvarene hun hadde bestilt fra England, kom snart, var hun utålmodig. Heldigvis hadde varene fra Danmark allerede kommet og sto pent sortert på lagerrommet.

Problemet var at nesten alt som ikke ble produsert i byen eller ute på bygdene, måtte bringes inn til Haugesund med båt. Og når været var lunefullt, som det ofte var på høsten og vinteren, var det umulig å vite når båtene dukket opp.

Da hun diskuterte juleplanene med faren, hadde han rådet henne til å gå langsomt frem.

– Du har selvsagt frie hender, og jeg vet at du har mange ideer, men bruk hodet og vær fornuftig, hadde han sagt.

Myrthild visste at han hadde rett, men hun hadde likevel bestilt en del mer fra England enn hun hadde fortalt. Hun var imidlertid overbevist om at det kom til å være verdt risikoen.

Det lureste hun hadde gjort, var å ansette Petrine, for hun hadde raskt innsett at hun ikke ville klare det alene. Å være den eneste i butikken fra halv syv om morgenen til klokken åtte om kvelden, ja, noen ganger til og med lenger, var helt umulig. Så med en gang Petrine var ansatt, hadde de laget en skiftplan og byttet på å komme tidlig og å stenge butikken annenhver uke.

Faren hadde også hatt noen ansatte gjennom årenes løp, men han foretrakk å arbeide sammen med barna sine. Og Myrthild hadde drømt om at hun skulle gjøre det samme med sine barn en dag – sine og Oscars. Hun knep øynene hardt sammen for å tvinge tårene tilbake. Oscar … Selv om ingen hadde funnet ham, nektet hun å tro at han var borte for godt. Et eller annet sted måtte han jo være! Andre fikk tro hva de ville, men hun klamret seg fortsatt til håpet om at han ville bli funnet i live.

Hun presset leppene mot den lille hasselnøtten hun bar rundt halsen, før hun stakk smykket tilbake under blusen. Deretter pustet hun dypt inn og så seg om. Det gjaldt å holde seg opptatt. Hun kastet et blikk på klokken på veggen. Snart åpningstid.

Hun gikk inn på lagerrommet for å se om det var noe hun hadde glemt. Der inne duftet det herlig av krydder og epler. På de øverste hyllene lå vinterepler spredt godt utover for at de skulle holde seg friske og fine. Hun hadde planer for dem nærmere jul. På de midterste hyllene sto glass med krydder på rekke og rad. Hun fikk de ulike krydderne tilsendt i store sekker, og det var alltid litt av en jobb å få dem over på glass. Så skulle hvert glass merkes med en etikett på forsiden, der det sto hva glasset innehold, med hennes peneste skjønnskrift.

Myrthild hentet ut en liten striesekk med kaffebønner som skulle males mens kundene ventet. De fleste malte kaffen selv hjemme, men det var også noen som ønsket å få det gjort i butikken. Hun stakk nesen ned i sekken og snuste inn før hun satte den ved siden av kaffekvernen. Nesten ingenting luktet så godt som kaffe, tenkte hun fornøyd – utenom sjokolade vel å merke.

Båten hun ventet på, hadde med seg flere godsaker, som skulle oppbevares ute av syne inntil første desember. Og ikke bare godsaker, andre ting også, som hun håpet alle i Haugesund ville ønske å kjøpe til jul.

Hun gledet seg til å dekorere skipshandelen. Dette var den første julen hun skulle gjøre alt selv, og hun hadde lyst til å gjøre noe som folk i byen ville huske. Hun hadde derfor bestemt seg for at skipshandelen skulle bli byens julebutikk. Folk skulle finne alt de trengte for å feire jul med stil og entusiasme, hos henne.

Hun hadde mye å leve opp til. Faren hadde begynt handelen nede på kaien da han slo seg ned i Haugesund femogtredve år tidligere. Den første tiden hadde han solgt agn og utstyr til fiskerne. Og det var hos Borgen folk hadde fått det beste saltet til fisken som kom inn.

Faren hadde etter hvert også kjøpt sild og solgt videre, men han hadde vært fornuftig og unngått å investere alt i sildefisket. Da så silden flyttet nordover for tyve år siden, hadde han eid parter i flere skip i tillegg til deler av sjøhus og fabrikker. Folk i byen trengte fortsatt varer, og Borgen hadde sørget for at de fikk det. Silden kom kanskje ikke inn i Smedasundet lenger, men båtene fra Haugesund gjorde det uansett bra på fiskefeltene.

De siste årene hadde han imidlertid blitt mer og mer plaget av gikten, og til slutt hadde det altså blitt for mye for ham. Heldigvis hadde han det bedre nå som han slapp å stå på bena i skipshandelen hele dagen.

Hun kikket på klokken igjen, strøk håret tilbake og strammet knuten i nakken. Bustete hår tok seg ikke ut. Det stivede, hvite forkleet som dekket den mørkeblå kjolen hun brukte i butikken, hang på en krok like innenfor lagerdøren, klar til bruk. Myrthild knyttet forklebåndene rundt livet og smilte for seg selv. Dette var den beste tiden på dagen, før kundene og Petrine kom. Det var stille og rolig. Av og til kom hun ekstra tidlig bare for å kunne sette seg med en bok og en kopp kaffe ved ovnen.

Et blikk mot vinduet avslørte at regnet ikke hadde gitt seg siden hun forlot hjemmet på Risøy. Tvert imot hadde vinden økt kraftig. Bygningen knirket og knaket. Det betydde at det antakelig ville ta en stund før noen kom. For det var ikke så mange som orket å gå ut med mindre de absolutt måtte, når været var så dårlig som nå.

Raskt hentet hun frem et hefte fra under disken. Det var nest siste kapittel av en føljetong som hadde vart i flere uker. Kolportøren, den reisende bokselgeren som kom innom en gang i måneden, ville forhåpentlig ha med seg både resten av føljetongen og flere hefter med nye historier neste gang han dukket opp.

Ikke lenge etter var butikken fylt av den liflige duften fra kaffekjelen som sto på jernovnen i hjørnet.

Da det plinget i den lille bjellen over døren en halvtime senere, reiste Myrthild seg øyeblikkelig, nysgjerrig på hvem som hadde våget seg ut.

Et vindkast truet med å slenge døren i veggen, og vinden fikk det til å rasle i alle vispene og øsene som hang over disken. Heldigvis reddet den røslige mannen som var på vei inn, døren fra katastrofen og lukket den fort bak seg.

Myrthild stirret på ham med åpen munn.

Mannen ble stående midt på gulvet og dryppe vann som en smeltende snømann uten å si noe.

– Hva kan jeg hjelpe deg med? spurte hun vennlig.

– Jeg kommer fra Goliat, frøken Borgen. Han smilte bredt og strøk av seg luen. – Vi er her med varene dine.

Myrthild kunne ha kysset ham og klarte bare så vidt å holde tilbake et jubelrop.

– Du kan tro jeg har ventet på dere! utbrøt hun før hun åpnet luken i disken og skyndte seg ut på gulvet. – Jeg visste at dere var underveis, men ante ikke når dere ville komme frem.

Sjømannen klødde seg i skjegget. – Stormene er lunefulle langs Englandskysten, frøken. Vi ble liggende i Grimsby lenger enn vi hadde regnet med.

– Når kom dere?

– Vi la til kai for en times tid siden. Sjømannen vred luen i et fåfengt forsøk på å gjøre den mindre våt. Det fungerte ikke.

– Vil du jeg skal bli med ned til båten? Bare vent litt så skal jeg hente yttertøyet mitt.

Sjømannen ristet på hodet. – Alt står i kjerren rett utenfor døren, frøken Borgen.

Myrthild satte hendene i siden og så rasende på ham. – Og det forteller du først nå? Har du latt det stå utenfor i dette regnværet? Få alt inn før det blir ødelagt. Jeg kommer til å sende regningen til kapteinen og rederiet hvis noe er ødelagt.

Han så litt overrasket ut over den strenge tonen, men fikk fart på seg da Myrthild hevet øyebrynene.

– Alt er pakket inn i oljehyre og solide pakkasser, frøken, sa han fort. – Og vognen er tildekket med seilduk. Så det er ingen fare.

– Det tror jeg ikke før jeg ser det. Myrthild marsjerte bort til døren og rev den opp uten å bry seg om verken vinden eller regnet.

Rett utenfor døren sto en annen sjømann, også han innpakket i oljehyre fra topp til tå. Han smilte da han fikk øye på henne.

– Hva er det dere tenker på? Kom inn, men vær forsiktig, kommanderte hun. – Det er mye knusbart oppi der.

– Ingen fare, frøken Borgen. Alt ble pakket ordentlig før det ble lagt ned i kassene. Kapteinen forsikret seg om det da lasten kom, sa sjømannen.

Myrthild holdt døren for dem mens de losset av kjerren og fikk kassene over dørterskelen. Det regnet så kraftig at himmelen var svart. Hvis dette vedvarte helt til kvelden, grudde hun seg til å ta båten over til Risøy.

Sjøfolkene satte kasse etter kasse forsiktig ned på gulvet inne på lageret.

– Jeg håper dere får fri etter dette, sa Myrthild som nærmest trippet av iver etter å pakke ut varene.

Begge nikket. – Vi er fra Skudeneshavn, frøken Borgen, og har landlov til over jul.

– Dere har kanskje familie som venter?

– Han har, men ikke jeg, sa den ene.

– Vel, jeg håper dere kommer innom butikken før jul. Takket være dere vil det være mye fint her til både store og små. Hun gned seg på armene. Hun burde nok ha tatt på oljefrakken før hun åpnet døren. Regnet hadde truffet henne mer enn en gang mens hun lekte dørvakt.

– Tusen takk, frøken. Du trenger forresten ikke å være bekymret for stormen. Den kommer ikke til å vare lenge, sa den andre sjømannen.

Myrthild rynket pannen. – Ikke? Er du sikker?

– Å ja. Er det noe vi kan, så er det å lese været. Dette er bare et lite regnskyll. Det er nok snart over, sa han og trakk luen godt ned i ansiktet. – Ha en god dag videre.

Myrthild stengte døren etter dem og pilte inn på lageret, ivrig etter å inspisere varene før kundene strømmet på.

Stablene med kasser var nesten høyere enn henne. Hun satte lagerdøren på gløtt og la hånden på den første kassen. Endelig! tenkte hun og smilte fra øre til øre.

Sommerfuglene flakset i magen da hun fant frem bestillingslisten. Én ting var å se tegninger og lese beskrivelser i en katalog. Det var noe helt annet å holde tingene i hendene. Med tanke på hva det hadde kostet med frakt og alt, måtte hun få solgt ut nesten alt for å gå i pluss, men flere av tingene var heldigvis allerede bestilt.

Hun fant frem hammer og brekkjern og slet litt for få opp lokket på den første kassen, men det gikk til slutt. Et lite gledeshvin glapp ut av henne da hun endelig kunne løfte ut den første varen.