Kaja Nylund

Miriams stiftelse

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2024

All rights reserved

Omslagsdesign: Kjetil Nystuen

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

ISBN: 978-82-334-3512-7

Grafisk produksjon: John Grieg, Bergen

Elektronisk utgave (første versjon) 2024

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

Persongalleri

Haveng, Sennesvik:

Oleanna Haveng, hovedperson

Alexander Haveng, Oleannas ektemann, død

Carsten Haveng, Alexanders far

Ranveig, Carstens hustru

Elen Haveng, Alexanders mor, død

Barbro, Alexanders og Iseliljas farmor, død

Todni, kokke

Perline, taus på Haveng

Karen, taus på Haveng, død

Olaves, gartner på Haveng

Flora, Olaves’ hustru

Prestegården, Hol:

Louise Alstad, Oleannas to år eldre søster

Knud Alstad, prest, død

Angus, prestens nevø, død

Åshild og Vemund, tjenestefolk i prestegården

Ebrikka, fjøstaus

Jon fra Baarsund, Louises ektemann

På Ure:

Torfinn Angell, Oleannas seks år eldre bror, gift med Emma

Emma Angell, Torfinns hustru

Milly (Magdalene) Angell, Oleannas mor

Edmund Angell, Oleannas far, død

Wilhelmine, Oleannas tante

Herlaug, kokke på Ure

Johanne, taus på Ure

På Sandstad, Stange prestegjeld:

Iselilja Sandstad, Alexanders søster

Ivo Lykke Sandstad, Iseliljas ektemann

Gunner og Ona Sandstad, Ivos foreldre

Arnlaug, Tuppen og Oline, tjenestejenter på Sandstad

Clemet, Ranveigs bror, død

Andre:

Martin Haakonsen, sesongfisker, Oleannas tidligere kjæreste

Antonette, Iseliljas tidligere selskapsdame, død

Miriam på Schaftnes, Oleannas venninne, død

Rakel, Miriams mor

Einar, Miriams far

Solveig, taus på Schaftnes

Lorense, fattigjente fra Finstad

Borre, Lorenses far

Serina Enge, enkefrue på Hol

Vesla, tidligere taus på Haveng, død

Vilfred, byggherre, gift med Vesla, død

Slik sluttet forrige bok:

Martin så på henne med blanke øyne. Så la han armene sine rundt henne igjen. Og da hun sto der, lent inn mot brystkassen hans, for det en tanke gjennom hodet hennes. Nu har eg atter en gang kommet hjem.

Martin løsnet det harde taket om henne, og slapp henne litt ut fra seg.

– Det føles så feil å førtell deg det, før eg veit nu at følelsa ikkje kan tvinges fram, sa hun og så opp på ham. Blikket hun møtte, var varmt.

– Du trur vel ikkje at eg har gått hen og førandra meining? Han smilte skjevt. – Eg elska deg, Oleanna, det har eg gjort siden den første gangen eg så deg. Det veit du. Men du ska få all den tid du treng. Eg e her før deg når du føl tida e inne, hvis ho nån gang blir det.

– Vil du ha meg med tre unga på slæp? Hun rettet seg enda litt mer opp, det hadde begynt å murre nede i korsryggen. Spaserturen hadde kanskje blitt for drøy for henne, og hun måtte jo hjem igjen etterpå.

– Med så mange unga du vil. Eg e glad i sånne små rakkerunger. Det gjør meg ingenting at du har tre fra før. Og hvis det attpåtel va Alexanders siste ønske … Han så lenge på henne. – Så vil eg vær faren dæmmes, om du lar meg. Det va stort av han å be deg om å gå tel meg, sa han og svelget tungt. Det rykket i kinnet hans og tårene fløt i de varmbrune øynene hans.

Han la kinnet sitt mot hennes. Det gjorde godt i vinterdagen. Hun lukket øynene og nøt å kjenne de sterke armene hans om seg. Det var kjent – og det var fortsatt kjært. En slags sorgtynget glede.

– Har du lyst tel å kyss meg? hvisket hun mens varmen hans la seg i henne.

– Det har eg bestandig lyst tel, hvisket han tilbake.

– Kvær gang eg ser deg, får eg lyst tel det. Og alle gangan unntatt én har eg klart å behersk meg.

Hun hevet hodet og så ham i øynene.

– Eg veit ikkje ka tid eg vil føl meg klar, men … eg e glad i deg, Martin. Det veit du.

– Eg kan vent på deg, Oleanna. Eg elska deg. Det kjæm eg bestandig tel å gjør. Og har eg holdt ut sia den dagen du kom og sa at faren din sku gift deg bort, klar eg fint nån måneda tel. Du må ta deg all den tid du måtte treng.

– Du elska meg verkelig, du, snufset hun. – Tenk det, Martin. At du faktisk gjør det, etter alt.

– Ingenting har rokka ved det.

– Vil du kyss meg nu?

Han smilte litt. Og så kysset han henne. I samme øyeblikk som leppene hennes møtte hans, gikk verken i korsryggen etter gåturen over i et knipetak, og varmt vann flommet nedover lårene hennes. – Herregud, Martin. Det e barnet! Barnet kjæm!

1

Ure, tidlig februar 1824

Torfinn gikk med lette steg opp til huset. De koboltblå dørene var oppslått. Like før hadde Johanne kommet springende ned og fortalt at det var kommet en frøken som ville søke tjeneste hos dem. De hadde avertert for den gjeve husposten i håp om å finne ei som kunne fylle Christianes tomrom.

Han var klar over at Christiane hadde hatt et godt øye til ham, men hun hadde aldri gjort noe med det. Heldigvis. Han visste ikke hvor sterk han ville ha vært, om han hadde greid å stå imot hvis hun hadde prøvd seg mens det var som mørkest mellom Emma og ham. Nå var Christiane død, og de trengte flere hender på gården. Iblant stakk det i samvittigheten hans at hun døde i tjeneste hos dem.

En kvinne reiste seg fra stolen hun satt på da han kom inn i stuen. Hun var enkelt kledd, i en mørkegrå bluse og stakk. Håret var satt opp i en knute, og linjene rundt øynene røpet at hun ikke lenger var så ung.

– God dag, hilste han og rakte henne hånden. – Eg e han Torfinn Angell.

– God dag, eg heite Elsa. Eg har fått hør at Dåkk treng ei ny fintaus, og har med papiran mine. Dåkkers mor har nettopp fått dæm.

– Takk, det e fint. Eg vil gjerne ta en kikk på dæm, eg også. Her om dagen hadde de vært nødt til å avvise en søker. Jenta hadde ingen papirer å vise til, og det hadde krydd av lus i håret hennes. Lusene kunne de vaske vekk, men hun hadde vært både frekk og uhøflig, og allerede da hun kom, hadde hun oppført seg som om tjenesten var selvskreven. Det hadde hun fått merke at den ikke var. De kunne vente litt til.

Han sendte Elsa et vennlig smil etter å ha lest over papirene som moren hans rakte ham.

– Det her ser jo veldig bra ut.

– Takk. Eg har tjent på Brettesnes i mange år, men da ungfolket tok over, ville de ha nytt blod når det kom tel oss som arbeidd der også.

– Ja, eg ser du har tjent der, men kor lenge? Det fremkom ikke av papirene.

– En og tyve år.

– Så lenge? Torfinn hadde allerede bestemt seg. En tjenestejente som hadde så lang fartstid på ett eneste sted var så visst verdt å beholde. Hun kunne tjene her til hun måtte på legd. Det var betryggende for dem også. Han likte ikke så mange utskiftninger, og noen hadde det jo blitt da Anna plutselig reiste og de ansatte Christiane.

– Ja, herr Angell. Det va en glede, det må eg få sei. Det ligg ingen dramatikk i at de valgte en annen i mett sted. Det va ei bekjent av frua, og de ville ikkje ha før mange. Da måtte eg gå, før eg va eldst.

– Ja vesst, sa han og trakk pusten. – Hadde det vært mi beslutning å ta, hadde eg beholdt deg. Så mange år på ett sted e et bedre skussmål enn nåkka som helst ainna. Eg ska la ho Johanne vis deg kor du ska sov, og så kan du begynn her i morra. Posten e din.

– Hjertelig takk, svarte Elsa med blanke øyne.

Milly slo hendene sammen da Johanne hadde tatt Elsa med seg og gått ut.

– Endelig har vi fått det på plass! Da slæpp ho Johanne å spring føttene av seg. Det her blir fint, ho virka jo veldig grei, ikkje sant?

– Jo, det her e eg heilt sekker på e rektig valg. Ho virka så rolig, og ho har levd ei stund. Ho kjæm ikkje tel å vims rundt her uten å vette ka ho ska ta seg tel. Det kjæm godt med, trur eg, avsluttet han. Nå måtte han tilbake til pliktene sine. – Går det bra med ho Emma?

Det gled et ømt smil over Millys lepper. – Ja, ho sett i biblioteket, ska eg hent ho?

– Nei da, eg kan se innom sjøl før eg går. Han var allerede på vei bort til den lukkede døren. – Emma?

Emma satt i godstolen med en bok i fanget og halvsov. Hun kvapp til da han snakket til henne, og han måtte le.

– Sett du her og dorma?

– Om forlatelse, svarte Emma og smilte flau. – Eg e bære så usigelig trøtt! Som for å understreke det, gjespet hun.

– Det e barnet som gjør det, sa han mens gleden bredte seg i ham. Han hadde vært i lykkerus siden doktoren fortalte at han skulle bli far. Det var fortsatt uvirkelig, men nå som de visste, merket han det på Emma også. Hun var trettere enn før, sov lengre på morgenen, og … snart ville magen begynne å synes. Han gikk bort til henne og kysset henne.

– Vi har akkurat ønska ei ny fintaus velkommen. Ho heite Elsa. Eg trur det blir fint.

– Å, ja eg hilste på ho da ho kom, og tenkt at du ville synes godt om ho også. Eg e sekker på at ho vil telfør gården både trygghet og orden med så mange år på baken i tjeneste på Brettesnes.

– Gode, vakre Emma mi, hvisket han og strøk henne over kinnet før han gikk. Det var så rørende å se hvor voksen Emma var blitt bare det siste halvåret. Foreløpig var det bare Milly som visste at hun ventet barn, men nå ville han fortelle det til resten av familien også.

På Fjordblikk

– Barnet? Martin slapp Oleanna ut fra seg med et forvirret uttrykk i ansiktet. – Kordan veit du det? Kjenn du rier?

– Vannet gikk, hvisket hun, både redd og pinlig berørt. Herregud, hun kunne jo ikke legge seg til å føde her hos ham! Det kom til å bli sladder av det. Men samtidig kjente hun en sterkere sammentrekning i magen. – Eg e heilt sekker. Eg har kjent det før.

– Da må du inn og i seng med det samme! Martin grep hånden hennes for å dra henne med seg til trappen, men ombestemte seg like fort. – La meg bær deg, ba han og løftet henne opp i armene sine. Han var verken usikker eller rådvill, selv om han neppe hadde vært i en lignende situasjon før.

Oleanna måtte le oppi det hele.

– Eg klar å gå sjøl. Men hun la armene rundt halsen hans allikevel. – Eg e tung nu.

– Ikkje så veldig, svarte han, men hun hørte pusten hans da han satte henne ned i hallen. Han smilte til henne. – Du må i seng, og så skal eg send bud på hjelpekona. Det kan nok ta ei stund før ho kjæm.

Oleanna måtte lene seg på trappegelenderet da en skikkelig ri kom.

– Å, herlighet, den kjent eg, pustet hun etterpå. – Litt verre enn bære mageknip, ska eg sei deg.

– Det e ikkje tid tel å få deg over Einangen og hjem nu, sa han med et spørrende uttrykk. – Du må nok bli her.

– Ja, det e nok det sikreste.

– Eg ska få gitt beskjed tel tausene at de ser over et av gjesteværelsene.

– Takk, sa hun og klamret seg fortsatt til gelenderet mens hun ventet.

Like etterpå kom ei taus springende, stor i øynene.

– Ska ho nedkomme? Gud bevare meg vel, utbrøt hun, og så forsvant hun bortover gangen.

– Du ska få et værelse her i første etasje, sa Martin da han også kom tilbake.

– Å, det blir fint! Oleanna smilte takknemlig. Det skulle bli godt å få legge seg ned.

Han ville hjelpe henne bort til værelset, men hun protesterte med et smil.

– Det ska eg klar sjøl, ellers takk. Eg e jo ikkje krøpling bære før at eg e blitt nåkka vatten fattigere.

Martin humret og viste henne inn i værelset.

– Eg har ikkje flytta på sengene, så du får velge ka før ei du vil føde i.

– Da tar eg bære den nærmeste.

Martin sto ved døren da Oleanna la seg på sengen.

– Trur du det vil ta lang tid? Eg mein … Kanskje vi rekker over tel Haveng, om du helst vil hjem? Eg førstår jo det, sa han og snublet litt i ordene. – Om det kjennes tryggest før deg.

– Nei, den sjansen ska vi ikkje ta. Det kan ta alt fra en halvtime tel meir, men … Det kan gå veldig fort. Det e ikkje sekkert du rekker å få ei hjelpekone hit engang. Eg vil ikkje ut i kulda nu.

– Det førstår eg, og eg ska gjør alt før at du ska få en trygg opplevelse. Han så ut til å trekke pusten dypt. – Du har gjort det her to ganga før, så eg vil tru det går fint.

– Ja, det gjør det nok, svarte Oleanna, mens redselen strøk over henne. Sikker var man jo aldri. Moren til Lorense hadde satt mange barn til verden før det gikk galt. Hun hadde til og med født tvillinger før både Sigrid og lille Berte kom til verden. Det kunne fortsatt skje noe. Ingen var trygge. En fødsel var det farligste en kvinne kunne møte i livet.

– Da går eg, sånn at eg får ordna med hjælp og det som trengs. Eg ska sørg før at det kjæm ei taus hit og e hos deg sånn at du slæpp å vær aleina.

– Nei, vær så snill.

Martin stanset i døråpningen. – Ikkje?

– Eg vil bære ha ro. Du treng ikkje å hent nån før det e nødvendig. Eg ska sei fra. Hun pekte på klokkestrengen. – Eg ser at værelset har en sånn. Eg bruka bære den.

Han nikket sakte. – Alt i orden. Det blir som du vil.

Oleanna pustet ut da det kom nye sammentrekninger. Martin nølte ved døren. – E du sekker på at det ikkje e nåkka eg kan gjør før deg nu?

– Du kan ikkje føde barnet, så da e det ingenting, fniste hun.

– Nei, det får eg dessverre ikkje hjulpet deg med, sa han med et varmt, og kanskje en anelse lettet, smil.

Ved prestegården i Hol

Louise børstet snø av korset de hadde reist for Snøfrisk bak lysthuset. Hver dag besøkte hun den vesle graven, børstet vekk snøen når den la seg, og sto der litt. Så til at den ikke snødde ned og ble borte. Han skulle ikke føle seg glemt.

Det var både trist og rart at Snøfrisk ikke var mer. Han kom aldri til å vise seg i utmarka, eller lede henne dit han ville. Hun var uendelig takknemlig for all den hjelpen hun hadde fått den tiden han hadde vært en del av livet hennes.

Han rommet de sidene av livet hun ikke riktig forsto – sidene som visket ut grensene mellom det levende og det som kom etterpå. Det hun tenkte på som den andre siden.

Hun kunne høre hammerslag fra oppfostringshuset. Lyder som vitnet om at livet gikk videre. Tiden sto aldri stille, selv ikke i de øyeblikkene det føltes sånn. Det var så rart, fint og sårt på samme tid. At tidshjulet var like evig og selvfølgelig som at solen sto opp over horisonten hver eneste morgen, dag etter dag, år etter år.

– Det vil aldri bli nån som deg. Eg vil aldri få svar på ka du va, om du va min skytsengel. Men det får vel bli opp tel meg å bestemme. Hun smilte. Strøk hånden over magen. – Det finnes fleire skytsengla, før ellers hadde eg ikkje stått her.

Louise var full av takknemlighet overfor Olaves og Flora. Uten dem hadde hun ikke overlevd da hun fødte Ola Peder. Nå hadde Jon og hun begynt så smått å snakke om å få flere barn, men det knøt seg i henne av redsel bare ved tanken. Kom hun noensinne til å bli klar for det? Ville kroppen hennes klare flere? Eller hadde noe blitt ødelagt i henne? De hadde vært uforsiktige noen ganger, særlig den tiden det var blodgang i soknet. Men hun hadde ikke blitt med barn allikevel.

Det var stille rundt henne da hun snudde seg for å gå inn til de andre inne i varmen igjen. Skjørtekanten strøk over snøen da hun gikk gjennom hagen på vei inn. Hun fikk gå opp og bytte til et annet. Våte skjørtekanter var ikke noe særlig å dra med seg rundt om i huset.

– Louise!

Hun snudde seg til Jons stemme og så ham komme springende i stor fart. Ansiktsuttrykket hans, gjorde henne bekymret.

– Ja? Hun svelget nervøst.

– E han Vemund her? Og han Severin? Vi … Vi må ha hjælp, det har skjedd ei ulykke!