KRISTIN S. ÅLOVSRUD

Oppbrudd

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2024

All rights reserved

Omslagsdesign og -illustrasjon: Eline Myklebust Madsen

ISBN: 978-82-334-3526-4

Grafisk produksjon: John Grieg, Bergen

Elektronisk utgave (første versjon) 2024

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

Persongalleri

Annas pensjonat og skjenkestue

Anna Bakken, 24 år, gift med Store-Tom

Store-Tom, ølbrygger i Christiania, Annas ektemann

Olivia, datter til Kornelia og Nils Bakken, overlatt til Anna og Tom

Margot, tidligere barnepike hos Peder, jobber nå for Anna

Amerika-huset

Sigurd Bakken, 26 år, gift med Ingeborg

Ingeborg Bakken, født Midttun, Annas venninne og søster til Ole Midttun, gift med Sigurd Bakken

Einar, sønnen til Sigurd og Ingeborg

Adele, datteren til Sigurd og Ingeborg

Johann og Alma, pleiebarna til Sigurd og Ingeborg

Bergljot, barnepike hos Sigurd og Ingeborg

Frøken Heim, husholderske

Ulla og Lina, tjenestepiker hos Sigurd og Ingeborg

Hos Peder

Peder Bakken, 27 år, forhenværende sagmester på Bakken-saga

Kristine, Peder Bakkens datter

Ås gård

Engebret Ås, sagbrukseier

Johanne Ås, sagbrukseierens kone

Karen Bakken, 11 år, pleiedatter på Ås gård

Frøken Li, kokke

Gulbrand, gårdsgutt

Kari, tjenestejente

Brynjulf Dal, Karens lærer på Ås

Familien Carlsen

Matilde Carlsen, fru Ås sin svigerinne, enke

Eivind Carlsen, sønn

Margrete Carlsen, yngste datter

Familien Høyer:

Klara Høyer, Matilde Carlsens eldste datter, gift med Georg Høyer

Georg Høyer, sakfører, gift med Klara, død

William, den eldste sønnen til Klara og Georg

Edward, den yngste sønnen til Klara og Georg

Beatrice Høyer, Georgs tante

Bjørnar, kusk

Frøken Bryn, barnepike

Andre

Edwina, barnepike for Kristine, Peders datter

Ole Midttun, bror til Ingeborg

Lars Plassen, sagmester på Bakken-saga, gift med fru Strøm

Fru Strøm, driver skjenkestue i Sagdalen, gift med Lars

Nikolai Steen, Klara Carlsens forhenværende forlovede, gift med Abelone

Abelone Steen, Nikolais kone

Herr og fru Steen, Nikolais foreldre

Per kjørekar, arbeider på Bakken-saga

Maria Vang, tidligere Ulriksen, forhenværende guvernante for Margrete Carlsen

Kaptein Helmut Vang, Maria Vangs avdøde ektemann

Lærer Haugen, lærer på bruksskolen i Sagdalen

Nils Bakken, Annas far, emigrert til Amerika

Kornelia, jobbet for Anna, gift med Nils Bakken, emigrert til Amerika

Edward Jones, tidligere bekjent av Sigurd Bakken fra Amerika

Zacharias, Toms far, Annas svigerfar

Herr Gorm, organist i Sagdalen og tidligere pianolærer for Ingeborg

Doktor Birkeland og frue, ansatt på kvinnehjemmet til Beatrice Høyer

Laura, tidligere pasient på kvinnehjemmet

Teis, Lauras mann, død

Emma, ansatt på kvinnehjemmet

Slik sluttet forrige bok,
Store endringer:

Kjørekaren åpnet døren til vognen. – Skal jeg hjelpe deg ned, fru Høyer?

– Ja, sa Beatrice og holdt frem hånden. Det var så vidt hun orket å gå inn i huset. Hadde det ikke vært for at kjørekaren hadde tilbudt seg, trodde hun nesten at hun ville blitt sittende igjen i vognen. Bena var tunge som bly, og kroppen verket sånn at det var vanskelig å sette den ene foten foran den andre. Reaksjonen var så kraftig at den nesten skremte henne, men hun trodde det skyldtes at det egentlig var først i dag, da hun så kisten stå fremfor seg i kirken, at det hele faktisk gikk opp for henne. At hjertet hennes endelig forsto at Georg faktisk var borte.

– Skal jeg følge deg opp til huset? spurte kjørekaren da hun sto nedenfor vognen. Han så nok at hun var ute av seg.

Beatrice ristet på hodet. – Takk, men jeg kan gå herfra. Hun måtte bare gå frem til huset. Vel hjemme igjen kunne hun synke sammen og la seg overvelde av sorgen.

Hun hadde gitt tjenerskapet fri mens hun var i begravelsen, og hadde sagt at de ikke trengte å komme tilbake før til kvelden.

De ble takknemlige for den uventede fridagen, men Beatrice hadde følt det som en nødvendighet. Hun visste at hun ville komme til å trenge tid for seg selv når hun vendte hjem etter begravelsen og gravølet, og da hun åpnet døren, kjente hun at det hadde vært en helt riktig avgjørelse.

Hun trådte inn i hallen.

Et øyeblikk ble Beatrice stående stille, deretter satte hun kurs for stuen. Hun ville skjenke seg et stort glass portvin, og så … så skulle hun ta imot sorgen.

Hun skrittet mot stuen, men bråstoppet da hun kunne se inn i rommet. Alt var et eneste stort kaos der inne. Skuffer og skap var blitt trukket ut og åpnet, og gjenstander lå hulter til bulter.

Hun gispet, men stivnet så til.

For midt i rommet sto en mann med en skipssekk over skulderen.

– Hva gjør du her?

1

Hos Beatrice Høyer, 12. august 1857

Beatrice Høyer ble stående stiv mens hun stirret på herr Edward Jones, som sto midt i stuen hennes. En sølvkandelaber stakk ut av skipssekken han holdt i hånden.

Selv om det var tydelig hva han hadde vært i ferd med å gjøre da hun kom inn, fikk hun seg likevel ikke til å rope, eller til å prøve å stoppe ham. Hun bare stirret på ham mens det hele langsomt sank inn.

Edward Jones stjal fra henne! Han hadde brutt seg inn i huset hennes for å ta verdisaker fra henne, mens hun var opptatt i Georgs begravelse.

Det gikk ytterligere noen sekunder. Bare lydene utenfra kunne høres.

Ingen av dem sa noe.

Herr Jones så ut til å ha stivnet midt i en bevegelse, for skipssekken var halvveis løftet opp, og i den ledige hånden hadde han et fat som tidligere hadde stått på bordet.

Beatrice åpnet munnen for å si noe, men hun fikk ikke frem en lyd.

Så skjedde alt plutselig så brått.

I en sammenhengende bevegelse stappet herr Jones fatet ned i skipssekken. Det klirret høylytt da det traff de andre gjenstandene som allerede befant seg der.

Deretter bykset herr Jones mot den åpne døren ut til hagen. Uten at Beatrice klarte å gjøre noe, forsvant den amerikanske mannen ut og stormet over plenen. Hun så ham hoppe over gjerdet som skilte hagen fra området bak huset, og så var han ute av syne.

Noe i henne sa at hun burde springe etter mannen og forsøke å stanse ham, eller rope, slik at naboene ble tilkalt. Politiet måtte varsles, og …

Men hun ble stående stiv.

Sjokket over innbruddet hadde paralysert henne.

Trekken fra den åpne døren fikk gardinene til å flagre. Hun gikk langsomt over gulvet da hun ble oppmerksom på en konvolutt på bordet. Hun stoppet opp. På konvolutten sto det Fru Beatrice Høyer.

Hos Edwina og Per

Edwina gikk ut av døren til Peders hus med syskrinet sitt mellom hendene. En følelse av høytid fylte henne da hun gikk mot nabohuset, det som fra i dag av skulle være hennes og Pers hjem.

Endelig var det klart. Endelig skulle de flytte inn i huset hvor de skulle oppdra barnet sitt.

Per hadde stått på natt og dag, og med god hjelp fra Peder, men også mange andre karer fra saga, hadde alt blitt ferdig.

Edwina hadde vært der flere ganger om dagen for å se hvordan det gikk, eller for å gi Per mat eller drikke, og de siste par dagene for å flytte inn eiendelene og sette ting på plass, men likevel banket hjertet hardt i brystet da hun nå skrittet opp trammen foran inngangsdøren. For dette var noe annet. Dette var dagen og øyeblikket hvor hun virkelig skulle flytte sammen med ektemannen Per, i deres eget hus.

Per sto like innenfor døren. – Velkommen hjem, kona mi, sa han og ga henne en god klem, før han tok syskrinet fra henne og satte det på bordet.

Edwina gjengjeldte klemmen, men stanset like innenfor døren og lot øyeblikket synke inn.

Huset var ganske likt Peders. Den eneste forskjellen var at Per hadde fått laget soveværelset ved siden av kjøkkenet litt mindre, og i stedet fått plass til en alkove i tillegg.

Per hadde gitt inntrykk av at han håpet at de kunne leve sammen fullt ut som ektefolk etter hvert, men samtidig hadde han vært svært tydelig på at han ville gi henne den tiden hun trengte, både på grunn av huden hennes, som hun skammet seg over og som var vond, og på grunn av overgrepet hun var blitt utsatt for, og derfor hadde han sagt at han ville sove i alkoven inn til videre.

Edwina satte pris på omtanken, men visste samtidig at hun måtte gi Per det han ønsket seg av ekteskapet. Det ville ikke være noe offer, for Edwina var glad i ham, men samtidig syntes hun det var godt at ting gikk litt gradvis.

Blikket falt på spisebordet. I et blikkrus sto en bukett med blomster og kvister. – Har du plukket blomster?

– Ja, jeg ville pynte litt til du kom. Det står en bukett på soveværelset også, sa han.

– Dessverre er det litt begrenset, det som er å finne på denne tiden av året, men tanken er i alle fall god.

Edwina ga ham en rask klem og kysset ham på kinnet. – De er nydelige. Igjen tenkte hun på hvilken god mann Per var.

– Jeg har kokt kaffe til oss også, sa Per og gjorde tegn til at hun skulle sette seg ved bordet.

– Så deilig! Skal vi rope på Peder?

– Nei, denne gangen er det bare deg og meg. Jeg synes at vi to skal drikke den første koppen med kaffe her alene.

Edwina nikket og satte seg. Hun var egentlig enig med ektemannen.

Mens Per hentet kaffekrusene, så hun seg omkring. Edwina hadde selv satt inn det de hadde av koppestell og utstyr i skapene, og hengt opp et broderi. Hun hadde fått det av fru Klara Høyer tidligere, og det var det eneste bildet de hadde. Nå hadde det fått hedersplassen midt på veggen.

På bordet under blomstene Per hadde plukket, lå den broderte duken som Edwina hadde fått av moren sin før hun dro fra England.

Hun strøk fingrene over de broderte blomstene. Nå skulle moren ha sett henne – gift og med eget hus. Det var langt bedre enn fremtidsutsiktene hun hadde hatt da hun bodde og arbeidet på godset hvor foreldrene hadde vært.

Da hun kom til Norge, hadde hun håpet og drømt om et liv i rikdom, der hun slapp å gjøre stort eller å arbeide som tjenestepike. Dette var kanskje ikke det samme livet som hun en gang hadde drømt om, men det var ikke noe dårligere av den grunn. Tvert om kjente Edwina en trygghet og en lykkefølelse hun aldri hadde opplevd før.

Per satte krusene foran dem. Så hentet han frem noe fra lommen. Det var en skinnpung.

– Her, sa han og rakte den til henne.

Hun kjente at pungen var tung da hun tok imot den. – Hva er dette?

– Det er penger. Jeg har lagt opp det jeg har kunnet. Han smilte og satte seg.

– Men hvorfor gir du meg disse?

– Så du kan kjøpe stoffer til gardiner, klær og utstyr til barnet, eller hva vi ellers måtte trenge, eller som du har lyst på.

Edwina så overrasket på ektemannen. Hun hadde ikke ant noe om at han hadde planer om å gi henne penger. – Men hva om du behøver noe selv?

– Så får vi ta det da, sa han. – Jeg trenger ikke stort, i alle fall ikke nå, som jeg har dere og snart en liten en. Han drakk av kruset. – Jeg vet at du har noen penger selv også, men la dem ligge inntil videre. Jeg tror det skal være ganske rikelig i pungen.

Edwina veide den i hånden. Hun var ikke i tvil om at han hadde rett i det.

– For meg er det jo ikke så farlig med gardiner eller potteplanter og slikt, men jeg var innom kjøkkenet oppe på Amerika-huset forleden, og da så jeg at frøken Heim hadde lagt en fillerye på gulvet, og at de hadde pene potter med blomster i vinduet. Det var ganske koselig. Kanskje du kan tenke deg noe slikt?

– Ja … jo, selvfølgelig … Edwina var fremdeles så overrasket at hun ikke riktig fant ordene.

– Jeg vil gjerne at du gjør i stand dette huset, så det blir et skikkelig hjem. Men jeg vet ikke om landhandleren har potteplanter akkurat.

– Nei, det kan så være. Edwina var fremdeles overrasket over at han ga henne så mye penger.

– Nå kan han sikkert ordne dette med blomster, sa Per videre, – for det meste kan vel bestilles. Men det jeg lurte på, dersom du orker og har lyst, er om vi skulle ha dratt inn til Christiania en tur før barnet kommer. Jeg har ikke vært der selv på mange år, og jeg er sikker på at byen har endret seg siden sist jeg var der. Vi kan ta toget frem og tilbake på dagen … Der får du sikkert alt du vil ha, og så kan vi spise et sted, kanskje i Annas skjenkestue?

Edwina nikket ivrig. Forslaget hans tiltalte henne straks. – Det vil jeg svært gjerne. Ja, om du får fri, da?

– Jeg har allerede snakket med Peder om det. Han mente at det skulle gå bra, og ville nevne det for Sigurd. Det blir jo som en liten bryllupsreise. Han smilte. – Om vi tar toget inn om morgenen og det siste tilbake på ettermiddagen, får vi jo hele dagen der. Ja, det er selvfølgelig hvis du orker. Jeg skjønner det godt om du ikke gjør det.

Edwina ristet på hodet. Vel begynte hun å bli stor omkring magen, og huden strakk og strammet og gjorde til tider ganske vondt, men samtidig var gleden over barnet de ventet og det som Per nå foreslo, så stor at hun ikke kunne gjøre annet enn å takke ja.

– Bare vi tar det med ro, går det nok fint, sa hun.

Peder løftet kaffekruset mot henne i en skål. – Så sier vi det. Jeg skal snakke med Peder i morgen og bestemme når vi kan dra. Jeg gleder meg allerede. Du får sette opp en liste over hva du ønsker at vi kjøper. Skulle det vise seg at vi trenger mer, eller om du ønsker deg flere ting enn vi har råd til med de der, sa han og gjorde et nikk mot posen, – så får vi heller spare.

Edwina nikket lykkelig. – Dette er sikkert mer enn nok. Hun så allerede for seg huset med gardiner foran vinduene, blomsterpotter i vinduskarmene, en fillerye på gulvet og et speil på veggen ved døren. Om hun hadde nok penger, skulle hun kjøpe stoff til en skjorte til Per også, så kunne hun sy den selv. Det fortjente han, så snill som han var mot henne.

Hos Beatrice Høyer

Beatrice satte seg på en puff og brøt seglet på brevet, uten å bry seg med å hente en papirkniv.

Da hun brettet ut papiret, ramlet noe ned i fanget. Hun grep gjenstanden. Det var brosjen hennes. Den hun hadde mistet, og som herr Jones hadde funnet og pantsatt.

Hva betydde dette? Hadde han kjøpt ut brosjen hos pantelåneren igjen? Eller hadde han løyet om at han hadde pantsatt den i første omgang?

Undrende klemte hun smykket i hånden mens hun løftet arket for å lese det som sto der.

Christiania, den 11. august 1857

Kjære fru Beatrice Høyer

Når du leser dette, befinner jeg meg langt borte, og du har kommet hjem etter det som må ha vært tungt for deg, nemlig å følge din nevø, sakfører Høyer, til graven.

Beatrice kastet et raskt blikk mot døren hun nettopp hadde lukket etter ham. Noe hadde tydeligvis ikke gått helt etter planen, i og med at hun hadde truffet ham. Datoen øverst, samt det han skrev, fortalte henne at det hele var planlagt.

Hun rynket pannen. Var det virkelig ingen ende på hvor nedrig herr Jones kunne bli? Han hadde tydelig og bevisst begått innbruddet mens han visste at hun var i Georgs begravelse.

Oppgitt og matt leste hun videre.

Jeg er svært lei for at jeg nå har begått innbrudd hos deg, og for at jeg tidligere tok brosjen din og pantsatte den. Jeg har løst ut brosjen og vedlegger den her. Jeg har tidligere fortalt at jeg har satt meg i gjeld til forretningsfolk i Bergen. De har sendt en pengeinnkrever etter meg for å sørge for at jeg betaler gjelden min, men det har jeg ikke klart. Jeg har gitt pengeinnkreveren alle pengene jeg klarte å skaffe til veie, men det har ikke vært nok. Jeg har derfor nå blitt nødt til å stikke av, og for å få penger til flukten, har jeg stjålet fra deg. Mitt mål og ønske er å slå meg ned et sted i Europa hvor ingen kjenner meg, og jeg kan derfor love deg at du aldri kommer til å se meg igjen.

Det gjør meg vondt å ha stjålet fra deg igjen, men jeg måtte ha penger eller verdisaker raskt.

Brevet var signert E. Jones. Beatrice ble sittende med brevet i den ene hånden og brosjen i den andre.

Hun var ikke riktig sikker på hva hun skulle gjøre. Hun trodde på herr Edward Jones når han beskrev den fortvilte situasjonen han var havnet i, og at han ikke hadde ønsket å lure henne, men at han på grunn av situasjonen var blitt tvunget til det. Samtidig var det galt å underslå penger, slik han hadde gjort under arbeidet med hagen på kvinnehjemmet, for ikke å snakke om innbruddet som var blitt begått her.

Skulle hun politianmelde ham?

Hun fikk ta en prat med Georg om det, tenkte hun og tok en titt på gulvuret i hjørnet. Klokken var blitt fem. Han var sikkert kommet hjem og hadde spist middag, så hvis hun dro bort nå, kunne de diskutere det over en kopp kaffe …

I neste øyeblikk slo sannheten henne som et knyttneveslag i brystet.

Hun gispet etter luft.

Georg levde ikke lenger! Han var død!

For en stakket stund hadde hun glemt det helt. Et øyeblikk hadde det skjedd noe som hadde fått henne til å tenke på verden slik den hadde vært … inntil Georg ble drept …

Sorgen la seg så tungt over skuldrene hennes at hun sank sammen på puffen og gled ned på gulvet.

Georg var død. Hun kunne ikke snakke med ham om det som hadde skjedd. Hun ville aldri kunne snakke med ham om noen ting …

Fortvilet så hun seg omkring i den rotete stuen. Hva herr Jones måtte ha tatt, spilte ingen rolle lenger. Det var uansett bare ting.

Det eneste som betydde noe, var at Georg ikke fantes mer.