Annikki Øvergård

Frieriet

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2025

All rights reserved

Omslagsillustrasjon og -design: Kjetil Nystuen

ISBN: 978-82-334-3702-2

Grafisk produksjon: John Grieg, Bergen

Elektronisk utgave (første versjon) 2025

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

Persongalleri

Guri Nordvang, f. 1856, enslig, foreldreløs datter av et småbrukerpar

Emma, f. 1865, også foreldreløs, holder hemmelig hvor hun kommer fra

Gammelkokka, f. 1829, Kari Olava Svensen, kokke i jernbanebrakke

Ingeniøren, f. 1848, Carl Fredrik Berger, arkitekt på jernbaneanlegget

Kontraktøren, f. 1825, ansetter slusk og kokker, bygger del av jernbanen på kontrakt

Stor-Ola, f. 1836, leder av arbeidslaget

Lesaren, f. 1854, Lars Dalheim, ung slusk som liker å lese bøker

Krølle, f. 1854, lunefull, ung slusk

Svensken, f. 1835, rotløs og uforutsigbar slusk i brakka til Gammelkokka

Carl Edvard Fleischer, f. 1843, prest ved jernbaneanlegget

Lovise Halvorsen, f. 1819, enkefru etter boktrykker Andreas Halvorsen

Else, f. 1856, Othelia, f. 1858, Dorthea, f. 1861, Jacob, f. 1863, enkefruens barn.

Slik sluttet forrige bok:

– Så hva er Deres relasjon til barnet? tordnet presten med et iltert blikk i retning av Emma.

Guri ble som lammet, ante ikke hva hun skulle svare.

Det var blitt musestille i brakka. Det var som om alle holdt pusten og ikke våget å komme med det aller minste knyst. Den strenge presten naglet Guri fast med et blikk som hadde i seg bibelens aller strengeste formaninger.

Til og med praten mellom karene utenfor hadde stilnet.

Presten var den samme som hadde sluppet henne gjennom konfirmasjonen. Hun fikk en bestemt følelse av at han angret det nå. Å forsøke å lyve seg unna og si at hun og Emma var i slekt, var ikke til å tenke på. For presten hadde sikkert undersøkt kirkeboka grundig. Der var alle ført opp, både de som var født inn i anstendig troende familier, og sånne som var uekte, som det het seg.

Guri svelget og svelget, klarte ikke få tak i sin egen stemme. Kjente bare så altfor godt på frykten.

Det var tydelig at presten begynte å bli utålmodig.

– Nå, har Guri Nordvang fullstendig mistet munn og mæle? tordnet han.

– Nei, jeg …, pep hun.

Hun ønsket ikke lyve, overhodet ikke, og aller minst for presten. Ville helst ha fortalt ham hvordan det forholdt seg med henne og Emma. Men hun innså at sannheten nok ikke var det beste, tross alt. Hun flyttet blikket til Lars og Emma, som satt tett sammen ved langbordet. Heller ikke de hadde sagt noe etter at presten og det dystre følget hans var kommet inn i brakka. Ansiktet til Emma var om mulig enda blekere enn vanlig, og den magre kroppen skalv. Det var ikke vanskelig å skjønne at hun var vettskremt. Uansett hva slags hemmeligheter Emma bar på, var presten avgjort den siste hun ville dele dem med.

Lars så på Guri på en måte hun ikke ble helt klok på. Var han også redd? Det kunne virke sånn. Han flakket med blikket, tittet bort på presten før han så på henne igjen.

Det gjorde ikke angsten hennes mindre.

Så skjedde noe i øynene hans, som om han tok en bestemmelse.

Han reiste seg.

– Jeg kan forklare, sa han og så mot presten. Denne gangen med et fast og besluttsomt blikk. Han ranket ryggen, var så kjekk at det støkk i Guri da hun så hvordan han sto der, sterk og bredbeint. De rene trekkene hadde fått et rolig og alvorlig drag, og den vakkert formede munnen var bestemt.

Kapittel 1

Rørosvidda, mai 1876

Presten slet blikket løs fra Guri og stirret på Lars med en blanding av irritasjon og sinne.

– Og hvem er så han, om jeg må spørre?

– Navnet er Lars Dalheim, jernbanearbeider. Han nikket lett. Selv om ordene hans ikke var mange, hørte Guri til sin forbauselse at han snakket annerledes enn vanlig. Faktisk kunne han minne om Ingeniøren, med det forfinete talemålet sitt.

– Jaha, og hva har så De å tilføre saken, min godeste Dalheim?

Presten virket fortsatt irritert over at Lars hadde blandet seg inn. Kanskje hadde øvrigheta sett for seg at de bare kunne ta Emma med seg uten viderverdigheter av noe slag.

– Emma er en slektning av meg, sa Lars. Han nikket lett i retning ungjenta som tittet forskrekket opp på ham uten å si noe.

Han lyver, tenkte Guri. En vond følelse sank gjennom henne og la seg tungt i magen. Hva om Emma sa ham imot? For det var da like lite slektskap mellom ungjenta og Lars som det var blodsbånd mellom henne selv og Emma. Det var hun brennsikker på. For om så hadde vært tilfelle, ville det ha kommet for en dag for lenge siden.

Eller?

– Og hvor kommer så unge Dalheim fra? spurte presten og pustet tungt.

– Søndre Trondhjems amt, sa Lars med høy, klar stemme uten noen nøling. – Ja, Emma og jeg er opprinnelig derfra, ikke sant, Emma?

Han tittet ned på ungjenta som satt likblek, slik hun hadde gjort etter at presten og følget hans hadde trengt seg inn i brakka.

Emma så opp og møtte blikket til Lars. Blekheten i kinnene ble avløst av en nesten usynlig rødme.

– Ja … hvisket hun, og blunket fort noen ganger.

Presten fortsatte å puste tungt, som om opplysningene var nok en bør som var blitt lagt på skuldrene hans. Irritasjonen hans ble stadig mer tydelig å merke. Han var neppe en som likte at verden ikke helt var slik han hadde forestilt seg den. Langt mindre å bli sagt imot når han hadde bestemt seg for hva som var sannheten.

– Kan Dalheim være så vennlig å være en anelse mer presis, stønnet presten. – Nøyaktig hvor han kommer fra, og hva relasjonen hans er til dette pikebarnet. Etter hva vi har fått oss fortalt, har hun flakket omkring mellom gårdene her i lang tid, uten følge eller selskap av foresatte. Og så påstår De, unge Dalheim, at hun er en slektning av Dem. Vi må utbe oss en forklaring på hvordan dette henger sammen. Om vi da ikke skal se oss nødt til å konkludere med at han på nedrig og uforskammet vis lyver oss rett opp i ansiktet. Noe han må vite har konsekvenser. Forsøker man å villede øvrigheten med usannheter, fører det til et straffeansvar.

Presten avsluttet tiraden med et sukk så tungt at det lød som et smell i stillheten i brakka. For Guri kjentes det som en ørefik.

Lars så på henne med et blikk hun heller ikke nå fant ut av. Hun kjente pulsen rase, og var på nippet til å buse ut med at han ikke måtte vikle seg inn i flere usannheter han ikke hadde mulighet til å komme seg ut av. Presten hadde gitt klar beskjed om at han ikke tolererte lettvint omgang med sannheten. Og påstanden om et slektskap mellom Emma og Lars kunne da ikke være annet enn blank løgn?

Hun visste ikke hva hun skulle tro, følte seg mest bare forvirret. Kjente ikke igjen denne utgaven av Lars.

Likevel holdt hun ordene tilbake, for kanskje hadde Lars en slags plan med det han så freidig hadde påstått for presten.

– Vi bodde ganske lenge på Tiller, sa Lars. – Men har oppholdt oss flere steder i traktene rundt Trondhjem. Han gjorde en bevegelse med hånda og armen som på et vis favnet et stort område, tenkte Guri.

– Og pikebarnet? sa presten sammenbitt.

– Ja?

– Deres relasjon til pikebarnet, unge Dalheim?

– Hun er, som jeg alt har sagt, en slektning.

– Kan De kanskje være så elskverdig å være litt mer presis, om jeg må få være så fri å be igjen?

Lars svarte ikke umiddelbart. Han snudde seg og tittet igjen ned på Emma. Smilte på et vis som virket svært fortrolig, som om de virkelig var i nær slekt og hadde en lang historie sammen. Et kort øyeblikk ble Guri faktisk i tvil. Kunne det være sant, det Lars så freidig sa rett opp i ansiktet på presten? At han og Emma var i familie? Nei, det hadde ikke vært noe som tydet på det i brakka. Hadde det ikke vært for at Lars godvillig var gått med på å lære Emma å lese, ville ungjenta neppe blitt mer fortrolig med ham enn det hun var med resten av slusken.

Hun var sikker på at Lars aldri hadde møtt Emma før den dagen da de kom til brakka og begynte der som kokker.

– Riktig nok er vi ikke søsken, sa Lars langsomt og møtte blikket til presten uten å vike. – Men samholdet er sterkt i vår familie. Dessverre er det ikke mange igjen av oss, sjukdom og armod har gjort tunge innhugg. Noen av slektningene våre valgte å reise over til Amerika. Selv søkte jeg meg til jernbaneanlegget. Et par av mine slektninger bestemte seg for å søke lykken her oppe, de også, sammen med familiene sine. Ja, etter at de fikk høre at jeg hadde funnet meg godt til rette. Emma ble med dem på reisen. Dessverre så … ja, ulykkeligvis kom de bort fra hverandre. Hun visste ikke annen råd enn å lete etter meg, for hun kjente jo til at jeg var ved anlegget. Og det sporet er da tross alt enkelt å følge. Ikke sant, Emma?

Igjen snudde han seg mot henne, og nå smilte han bredt.

– Jo … hvisket ungjenta.

Guri kunne ikke annet enn beundre fantasien og dristigheten til Lars. Hun skjønte at han bevisst var sparsom med faktiske opplysninger. Ennå hadde han ikke sagt hva slags slektskap det var mellom ham og Emma. Ei heller hvordan det forholdt seg med foreldrene hennes og annen nær familie. Og Guri trodde da det var flere kirker, prester og kirkebøker i områdene rundt Trondhjem. Så det ville nok ikke være enkelt å få bekreftet at de vage opplysningene var sanne. Og selv om Lars ble tvunget til å fortelle hvilken kirke han opprinnelig hadde sognet til, ville det ta tid å finne ut om det han sa var sant. Kanskje lot det seg ikke bringe på det rene om det var noe slektskap mellom Emma og Lars – eller ikke.

Ville de la Lars bli verge for Emma på et så vagt grunnlag?

Guri våget nesten ikke trekke pusten, så engstelig var hun for hvordan presten og de to andre i følget ville reagere på Lars’ dristige påstander.

Og det skulle vise seg at hun ikke engstet seg uten grunn.

Presten så ut til å tenke seg om, før han trakk pusten dypt og langsomt.

– Dalheim kan da ikke i fullt alvor mene at han kan påta seg vergeansvar for et barn, samtidig som han fører et omflakkende liv ved jernbaneanlegget. Slektskap eller ikke, dette er uhørt og slett ikke noe vi kan se mellom fingrene med, sa presten. – En ung og uskyldig pike skal ha et hjem hvor hun er sikret en kristen oppdragelse og kan føle seg trygg, noe hun neppe vil gjøre her blant … blant garvet jernbaneslusk. Nei, dette kan vi ikke godta, Lars Dalheim.

– Selvsagt ikke, svarte Lars, som om han verken var overrasket over ordene til presten eller bekymret for at Emma skulle bli revet ut av brakka av øvrighetas representanter. Han skyndte seg å fortsette før presten rakk å si noe.

– Emma sover på kammerset sammen med Guri Nordvang, der de kan låse seg inne og være trygge for uønsket besøk. Og jeg skulle da mene det er anstendig nok, sammenlignet med mange andre i traktene her som bor betydelig trangere enn disse to.

Presten lot til å overveie det han sa, men ristet til slutt på hodet.

– Nei, sa han. – Vi kan ikke gå med på at den unge piken bor her i brakka, hvor hun ikke er innenfor en kristen families trygge rammer.

– Nei, selvsagt, sa Lars, som om også det var noe han hadde forventet at presten ville si. – Selvsagt fortjener Emma å få en trygg og kristen oppvekst. Det skal vi da også sørge for. Presten er sikkert ikke ukjent med at flere av kokkene ved jernbanen er gift med en av arbeiderne, og har barn med seg på anlegget.

– Så vidt jeg har skjønt, er unge Dalheim en ugift mann, sukket presten oppgitt.

– Jo visst, for tida. Men nå har det seg sånn at Guri Nordvang og jeg har bestemt oss for å inngå ekteskap.