Til Mormor,

Takk for alle gode minner ♥ 

Eli Saga Vinæs, 18.04.1934–10.03.2025

Stine Langtangen

Kjærlighetens gave

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2025

All rights reserved

Omslagsdesign: Kjetil Nystuen

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

ISBN 978-82-334-3708-4

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med Kopinor. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

De viktigste personene i Mormors arv

Eikegården

Alva Saga Nygaard – Selja og Olais datter, 18 år

Live Nygaard – 22 år

Selja Saga Nygaard

Olai Nygaard

Olav og Halvor – Selja og Olais tvillingsønner – 19 år

Johanne og Annelise - tjenestejenter

Brastad herregård

Sverre Backe

Elsa Backe

Anders Marelius – sønn, 18 år, skal studere flere år i København

Elisabeth – datter, 16 år

Caroline – datter, 14 år

Øvrige

Leonard – husmannssønn, 20 år

Belinda – 18 år gammel husmannsdatter, forlovet med Mattias, som hun venter barn med

Anna og Thomas med barna Alfred, Eva Johanne, David og Iselin på Smedstua

Amalie – Seljas venninne, på prestegården. Gift, med tre barn

Peder og Kristine på Kristinelund med barna Tor Gabriel og Lill-Amalie

Anton Vilhelmsen – sjiktmester ved gruvene og Eva Johannes forlovede

Doktor Jonathan Meyer – Alvas beiler

Emine – tidligere husmannskone under Eikegården med barna Lise (4) og Tulla (1), nå forlovet med Halvor

Slik sluttet forrige bok:

Kong Christian snudde seg bort fra henne og gikk mot sengen i værelset. En overdådig og enorm himmelseng, som likevel bare utgjorde en liten del av det store rommet. Her inne var det både et stort og tungt skrivebord, flere vakre stoler og bord dandert i mindre sittegrupper på tykke gulvtepper, en stor peis, som ingen hadde fyrt i denne kvelden fordi det var mer enn varmt nok, og mange bokhyller og store malerier på veggene, der veggene ikke var dekket av høye vinduer eller tunge fløyelsgardiner. En trillevogn med ulike karafler fylt av vin og gyllen væske samt drikkeglass sto ved den ene sittegruppen.

Alva så på kongen der han gikk mot sengen, og deretter på den lukkede døren bak seg og ville mest av alt rive den åpen og springe derifra. Men det kunne hun ikke, og hun måtte da klare å konversere med mannen som satt der fremme. Behandle ham også ved å legge hendene på ham, om det var det han ville. Det spilte ingen rolle om han var konge eller ei, hun måtte gjøre sitt beste! Og ikke ta livet av ham … Hun grøsset.

Kongen satte seg ned på sengekanten og klappet lett på silkelakenet ved siden av seg før han vinket bydende på henne. Øynene hans boret seg inn i henne, og det føltes som om han kledde av henne med blikket. – Kom hit, sa kongen bydende samtidig som han løsnet på det stramme halsbindet. – Og vis meg hva du kan.

Alva kvalte et gisp og svelget. Fetteren hadde hatt rett. Hun var ingen jomfru og hadde sett det blikket hos en mann før. Hun visste godt hva det betydde. Det var ikke bare helbredelse og behandling han ville se om hun var dyktig til. Hun kremtet og så på den unge kongen, og visste at dette var en mann som var vant til å få det som han ville. Og denne kvelden var det umulig å misforstå ønsket hans – nå var det henne og alt hun kunne tilby ham, som han ville ha.

Kapittel 1

Kong Christian satt og så bydende og oppmuntrende på henne, men Alva merket også et snev av utålmodighet ved ham nå. Han var kongen, og han var slett ikke vant til å bli motsagt eller å måtte vente. Men hva skulle hun gjøre?

Alva svelget og tok et nølende steg mot ham for i det minste å virke imøtekommende, til tross for at hun ikke var det.

– Er vi sjenert? spurte han og lo lavt. – Det er det ingen grunn til å være. Han blunket til henne og la til: – Jeg er varsom mot jomfruer, du skal ikke være redd meg.

Alva var ikke egentlig redd ham. Han så ikke farlig ut og virket ikke ondskapsfull. Hun hadde bare ikke lyst på ham.

– Noe å drikke? bød han med et blikk og et nikk mot drikkevognen, men Alva ristet bare på hodet.

– Nu vel, så kan du kle av deg, bød han med et blikk som fortalte Alva at han allerede var i ferd med å gjøre det med øynene, og at han likte det han så.

Alva holdt tilbake et gisp. Hvis hun ikke ville ha noe å drikke og kanskje konservere lett, kunne han da bare gå rett videre og be henne om å kle av seg? Var han virkelig vant til at det var så enkelt? Selvsagt var han det. Han var konge og bestemte alt. Hvis hun i det hele tatt hadde vært i tvil om kongens intensjoner med invitasjonen, forsvant den siste rest av tvil med de ordene. Burde hun si at hun ikke var jomfru, i tilfelle det var det han var ute etter denne kvelden og natten, og at han ville la henne gå dersom hun ikke var det? Nei, kom hun frem til. Det ville antakelig ikke endre på noe, og dersom han ble skuffet og fortalte det til hennes nærmeste slektning Anders Marelius, og det kom videre til doktor Meyer, kunne hun nok se langt etter det ekteskapet. Hun var ikke sikker på om det spilte noen rolle heller, bortsett fra at hodet fortalte henne at det var et ekteskap hun burde gå for. Hjertet … Alva svelget igjen og undertrykte alle følelser som vellet opp i henne. Følelser ville ikke hjelpe henne nå. Dessuten skulle hun ikke gå til sengs med ham, så det spilte ingen rolle om hun var jomfru eller ei. Han skulle ikke få noen mulighet til å finne ut av det. Alva sa derfor ingenting, men hun kledde heller ikke av seg.

– Nå? utbrøt kongen og strakte hånden mot henne. – Hva blir det til?

Siden hun hadde godtatt invitasjonen hans og tross alt var der hun var, kunne ikke Alva la være å gå mot ham og gripe den. Hånden hans var varm og tørr, og han trakk henne ned på fanget.

Alva sperret opp øynene og kvalte et gisp. Dette gikk for fort, hun visste ikke hvordan hun skulle styre det som skjedde, og det måtte hun.

Kongen lo lavt og trodde åpenbart gispet hennes kom av opphisselse. Han smilte med slappe lepper og la den ledige hånden rundt midjen hennes. Så mumlet han noe om hvor smekker og slank hun var, før han presset de fyldige leppene mot halsen hennes. Den andre hånden hans begynte å løsne snorene i kjolelivet, samtidig som han klemte begjærlig på brystene.

Nå måtte Alva undertrykke et grøss, og det krevde alt hun eide av viljestyrke ikke å skyve ham bort, slik hun hadde gjort med matrosen om bord på skuta. Dette var kongen, ikke en hvem som helst, men hun ville verken kysse med ham eller noe mer, så hun måtte bruke list. Og hun måtte tenke fort!

Alva så seg rundt i værelset etter en idé, uten å komme på noe lurt, men plutselig føltes hårspennen med de røde steinene tung der den hvilte mot hodebunnen, og Alva fikk en underlig fornemmelse av at den var levende. Det var som om den fikk bein som strakte seg ut under den og grep etter henne. Hun tok seg til håret og følte spennen under fingrene. Ingen bein, men den var varm. Brått kom en ny styrke over henne. En ukjent styrke som gjorde tankene klare og henne uredd og oppfinnsom. Et skjelmsk smil for over innsiden av øyelokkene, og hun syntes hun hørte den lave latteren hun hadde hørt så mange ganger nå. Kvinnen fra tjernet, hun som liknet Alva, men som Alva ikke visste om var ond eller god. Kanskje begge deler. Uansett hva eller hvem hun var, ville hun åpenbart hjelpe Alva nå.

– Ikke så fort, utbrøt Alva bestemt og satte begge hendene mot kongens brystkasse før hun lot dem gli oppover til skuldrene. – Vi har god tid.

Kongen så først misbilligende og overrasket på henne, men så bredte et smil seg på de fyldige leppene. – Så du er ikke sjenert, du liker å bestemme! Nå forstår jeg bedre det jeg har hørt om deg.

Alva visste ikke hvor hun tok det fra, det måtte være den kvinnen og det smykket kom hun frem til, for kroppen beveget seg av seg selv, og hun visste hva hun skulle gjøre, og hvordan hun skulle være mot kongen.

– Legg deg på magen i sengen, kommanderte hun, og til hennes store overraskelse reiste kongen seg opp, satte henne ned på gulvet og gjorde som hun sa.

Alva krabbet opp i sengen etter ham og satte seg over skrevs på korsryggen hans. Kongen stønnet lett ved bevegelsen og hørtes forventningsfull ut.

– Det er feil vei, sa han med ansiktet halvt vendt mot henne, og Alva skar en grimase da hun forsto hva han mente. For henne var dette riktig vei, om det var aldri så galt, alt sammen.

– Ikke så utålmodig, svarte hun lett. – Vi kommer dit.

Kongen gryntet utålmodig, som den unge mannen han var. Alva trakk pusten sakte inn. Hvis hun fikk bestemme, og det skulle hun, ville de aldri komme dit.

På Smedstua

Belinda viste Mattias rundt på Smedstua, og han hilste overstrømmende og glad på alle han møtte der.

– Det er utrolig snilt av deg å ville holde bryllup for oss her, sa han med takknemlig stemme til fru Anna. – Det er nesten så jeg ikke vet om jeg kan takke ja!

– Det er klart du kan takke ja, avfeide Anna betenkelighetene hans med. – Jeg forstår selvsagt dersom din familie gjerne vil holde bryllupet hjemme, men jeg har allerede tilbudt meg å holde bryllup for Belinda og Leonard, og jeg vil da så visst ikke trekke tilbudet tilbake nå som hun faktisk skal gifte seg med en mann hun elsker!

– Jeg tror ikke de vil insistere, svarte Mattias fort.

Belinda visste at Mattias ikke kom fra en rik familie, så de ble nok svært glade for at fru Anna ville spandere bryllupet på dem. Det var i alle fall hun!

– Da så! smilte Anna. – Nei og nei, dette blir hyggelig. Og datteren min, Eva Johanne, er så begeistret for å kunne hjelpe til. Hun planlegger sitt eget bryllup til våren og ser på dette som en fin øvelse.

– Dessuten skal vårt være lite, skyndte Belinda seg å si. – Ingen av oss har store familier eller mange å be. Hun hadde faktisk ingen familie, siden moren for lengst var gått bort, hun var alenebarn og hun ikke lenger hadde kontakt med faren, men det var for sårt til at hun ville si høyt.

– Det er så, og da er det enda bedre at vi før øvd oss på å holde bryllup her, for Eva Johannes bryllup blir langt større. Vi har familier på begge sider som skal bes, og en berghauptmann som Anton Vilhelmsen, som Eva Johanne har funnet seg, kan da ikke gifte seg i det stille.

Ikke Eva Johanne heller, tenkte Belinda mildt, for fru Annas eldste datter visste hva hun ville, og var ikke redd for å si det høyt. Selv trengte hun ikke noe storslått, hun var lykkelig bare hun fikk Mattias livet ut. Hun smilte mot Mattias, som la armen rundt henne.

– Jeg skal gå rundt i bergstaden i dag og høre om det finnes noe arbeid til meg her i byen, nikket han mot Anna. – Jeg fortsetter selvsagt gjerne med å være slåttekar når sommeren kommer, for å tjene noe, men nå som vi får familie, er det best for oss alle om jeg kan finne meg fast arbeid, og gjerne her i nærheten.

– Det kan da hende herr Vilhelmsen har noe til deg også, mente Anna. – Han skulle se etter arbeid til Leonard. De trenger folk ved gruvene hele tiden, vet jeg. Kunne du tenke deg det?

Mattias så tvilende ut, og Belinda kjente det knyte seg i magen.

– Takk for tilbudet, fru Anna, svarte Mattias fort. – Det er ikke det at jeg er så redd av meg, men jeg er nok en kar som trives best utendørs. Blir jeg bedt om å gå inn i en mørk gruvegang, så går jeg helst den andre veien.

– Det sier jeg ingenting på, svarte Anna kjapt. – Du får ikke meg inn i en gruve heller.

Belinda pustet lettet ut. Hun visste at Mattias trengte et fast arbeid for å forsørge familien. En slåttekar ville være mye borte og ville likevel ikke tjene nok, men det var både farlig og tungt å arbeide i gruvene, ulykker var ikke sjeldne, og mange ble lungesyke og døde tidlig. Mattias likte å arbeide ute i solen og lyset, og hun var glad for at han hadde mot nok til å si det.

– Ikke vær redd, sa Mattias og strøk en finger over rynkene Belinda ikke visste at hadde dannet seg over neseryggen hennes. – Jeg skal finne på noe.

– Det vet jeg, smilte hun opp mot ham. – Og jeg er ikke redd for det, jeg ble bare redd ved tanken på deg inne i en mørk og rasfarlig gruve. Jeg kan ikke miste deg. Hun la en hånd på magen. – Ikke den lille her heller.

Mattias rettet ryggen og klemte henne inntil seg. – Nå som jeg har funnet igjen deg og skal få leve livet med deg, kan jeg klare alt. Da skulle vel det å finne meg et arbeid ikke være umulig heller.

Belinda smilte mot ham igjen, og hun følte det nøyaktig likedan. Kanskje fikk de ta tiden til hjelp, men hun var sikker på at alt nå kom til å ordne seg. Den lille tvilen som alltid sa henne at når livet gikk for godt, ville det snart skje noe forferdelig, ville hun ikke høre på!

I kongens værelse

Alva trakk pusten dypt inn og ba taust om hjelp fra mormoren da hun nølende la hendene mot kongens nå nakne rygg. Det bød henne imot å ta på ham, men hun innså at hennes vilje ikke kom til å spille noen rolle denne kvelden. Dersom kongen ville ha henne, kom han til å ta henne. Kunne hun rope om hjelp? Neppe. Vaktene hadde vel sett og hørt alt, og med mindre det var kongen som ropte om hjelp, ville de nok ikke komme inn. Hun skar en liten grimase. De fikk vel håpe det ikke kom til det, men prøvde han seg, skulle hun ta igjen.

Kongens krøllete, svarte hår flommet utover lakenet, den nakne ryggen var hvit, men fremdeles ungdommelig muskuløs, og de hvite, løse underbuksene tilforlatelig lik enhver annen manns undertøy. Hvis hun så bort fra det rikt og overdådig møblerte værelset, kunne hun innbille seg at han også bare var en vanlig, ung mann. Og en vanlig mann, som matrosen, kunne hun håndtere.

Selvtilliten steg litt, og da hun lukket øynene, følte hun mormoren med seg. Kanskje også … den andre kvinnen. Etter at hun hadde funnet hårspennen med de røde steinene, hadde hun følt seg litt annerledes. Det var vanskelig å forklare, men noe på innsiden av henne hadde endret seg. Hun hadde aldri vært en med mange skrupler, men nå føltes det som om hun ikke hadde noen. Det skulle hun vite å bruke til sin fordel nå.

– Ligger Hans Majestet behagelig? spurte hun med malende og myk stemme.

Kongen mumlet et svar ned mot lakenet, men han lød fornøyd.

Alva begynte motvillig og ikke uten ubehag å stryke over huden hans, og selv om hun ikke ville gjøre noe intimt med ham og fant det å ta på den nakne huden hans temmelig frastøtende, lukket hun øynene og begynte å tenke på de stundene hun hadde hatt med Leonard.

Snart følte hun en behagelig varme bre seg fra hendene, over til kongen, og hun hørte ham sukke tilfreds.

Alva beholdt øynene lukket, og selv om hendene hennes kun berørte kongens rygg og skuldre, tenkte hun inderlig på stundene hun og Leonard hadde delt, på hvordan det hadde føltes. Hvordan de hadde tatt på hverandre langt mer intime steder.

Nå begynte kongen å stønne lavt og vri på seg under henne, men Alva klemte lårene rundt overkroppen hans slik at han ble liggende. Bare han ikke prøvde å snu seg nå, bare han ikke innså at alt han opplevde, kun fantes i hodet … At det var hun som fikk ham til å se og føle noe som ikke egentlig skjedde. Hvis han snudde seg rundt og fikk henne under seg, var han langt større enn henne, og det ville ikke være enkelt å kjempe seg fri. Ikke minst fordi han trodde hun var helt og fullt med på det som skjedde.

Alva bet tennene sammen og visste ikke engang hvordan hun klarte det, men med mormorens og den andre, mørkhårete kvinnens hjelp, forestilte hun kongen ved tankens kraft og de varme, strykende hendene at de elsket hett. Mykt og varsomt, men også heftig, utålmodig og lengselsfylt, slik hun og Leonard hadde gjort. Hun konsentrerte seg så intenst at svetten begynte å piple nedover pannen og halsen. Først da kongen til slutt stønnet høyt og endte med et utrop – han stønnet frem navnet hennes – før han spente seg i hele kroppen og ble slapp, våget Alva å puste ut.

Hun ble sittende på kongens rygg uten å våge å røre seg mer enn noen langsomme, søvndyssende strøk med hendene, og først da hun hørte en jevn og durende snorkelyd komme fra ham, skjøv hun seg forsiktig av ham og bort fra sengen.

Nå måtte hun komme seg ut av dette rommet. Hun våget ikke være her når kongen våknet og kanskje ville ha en ny runde. Det hadde gått bra denne gangen fordi hun hadde fått hjelp av den mørkhårete kvinnen, kanskje hjulpet av kongens inntak av vin i løpet av kvelden, men hun visste ikke om hun ville klare det igjen når morgenen kom. Derfor listet hun seg bort til døren og banket lett på den med pekefingerknoken, og kunne ropt høyt av lettelse da døren ble åpnet på gløtt og hun så ansiktet til en vakt utenfor.

– Kongen sover, hvisket hun. – Jeg skal hjem nå.

Vakten gliste mot henne, og Alva regnet med det var fordi han hadde stått utenfor døren og hørt kongens tilfredse stønn før det ble stille.

– Jeg følger deg til døren, nikket han og slapp henne ut. – Men jeg blir ikke overrasket om vi møtes igjen, la han til med et megetsigende flir og et blunk.

Alva skjulte så godt hun kunne grøsset som bredte seg i kroppen ved den tanken. Hun skulle ikke tilbake hit. Hun skulle hjem, pakke så fort som mulig og sammen med doktor Meyer komme seg om bord på den skuta som ville ta dem hjem til Bragernes!