Elsker, elsker ikke

Anne-Lill Vestgård

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2024

All rights reserved

Omslagsdesign: Tora Aasen / Bladkompaniet

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

ISBN: 978-82-334-3736-7

Grafisk produksjon: John Grieg, Bergen

Elektronisk utgave (første versjon) 2024

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

Viktige personer i denne boken:

Emilie Haugen, tidligere enke etter Simon Carlsvig, som er far til Emilies datter Sofie. Nå gift med Magnus Teigen. Husmannsjente, men kjødelig datter av grosserersønn Odd (Tip) Aas (Ace) fra Trondhjem.

Solfrid Haugen, moren til Emilie, nå Solfrid Aas (Ace i Amerika).

Odd Aas, kaller seg Tip Ace i Amerika, gift med Solfrid, er far til Emilie.

Knut og Didrik, halvbrødrene til Emilie, adoptert av Odd (Tip).

Simon Carlsvig, nevø av Even Conrad. Simon var gift med Emilie, men druknet i Mississippi River. Han er far til Emilies datter Sofie.

Halvor Lien, var gift med Karen og fikk en sønn, rømte til Amerika, skilt fra Karen, gift på nytt med Samantha, heter nå Halvor (Hal) Lion.

Gunnar Lien, yngre bror av Halvor, er blitt odelsgutt til Lia.

Inger Kvam og Unni Inndal, tauser på Lia.

Karen (på Neset) Tingvoll, var gift med Halvor og har sønnen Vesle-Halvor, som Halvor har tatt med til Amerika. Er nå gift med presten Elias Tingvoll.

Ola Teigen, småbrukersønn, har gjort det godt i Amerika, gift med Birte og far til Rolf Arne.

Birte Teigen, født Sandvoll, lensmannsdatter fra Stod, gift med Ola, mor til Rolf Arne.

Jon Salstad, odelsgutt til storgården Salstad, gift med Sara, fogdens datter.

Jorunn Salstad, husmor på Salstad, tante til Emilie, gift med 15 år eldre Nils Salstad.

Lovise Olsen, tidligere tjenestejente hos Anna, enke etter Johannes i Amerika, har sønnen Isak, nå gift med Geir Olsen som arbeider for Emilie, de fikk datteren Fiona i mai-83.

Gottfred Aas (Ace), Emilies onkel, eide handelshus i Kristiansund, nå i Amerika, gift med Haldis, eldre søster av Lovise, var hushjelp hos Solfrid.

Donna Craig, gift med den dobbelt så gamle Steven Craig, var ute etter Odd/Tip, motarbeider nå både ham og hele familien hans.

Mary Craig, venninne av Emilie, adoptert av Steven Craig, er blitt med uønsket barn og sendt til Boston.

Samuel (Big Sam) Underland, nyansatt i forretningen til Emilie. Fra Levanger. Gift med Agdis.

Agdis Underland, ung sydame, datter av Frida, som var hushjelp hos Emilie, gift med Big Sam. Deres sønn heter Morten.

Salomon Holten, kirketjener fra Stod som har utvandret med hele familien, er på vei til å bli prest. Gift med Dagfrid (hushjelp hos Birte), far til Per, Pål og Ester (hushjelp hos Emilie).

Erklæring fra forfatteren:

Dette er en oppdiktet fortelling om oppdiktede mennesker, men satt inn i en mest mulig riktig virkelighet, både historisk og geografisk. Jeg har benyttet oppdiktede navn på mange gårder, inkludert storgården Salstad. Det samme gjelder flere øvrighetspersoner og noen andre historiske mennesker. Også noen virkelige mennesker og forretninger er diktet inn i fortellingen, men da bare ganske vagt, og fordi de er viktige for mine oppdiktede personers oppdiktede liv og forretninger.

Slik sluttet forrige bok:

Karen kjente ikke ektemannen sin helt igjen. Amerikafeberen hadde grepet ham og fått frem noe som hun ikke hadde sett før, men hun mislikte det ikke.

Det eneste som virkelig uroet henne, var hvordan Birte, Emilie, Halvor og de andre i følget deres ville ta det når de oppdaget at de skulle reise sammen til Amerika. På første klasse ble de sikkert nødt til å omgås hverandre, enten de ville det eller ikke.

1

Trondhjem, mandag 14. juli 1884:

«We speak English,» leste Samantha høyt fra et skilt ute på veggen ved inngangen til hotell Britannia i Trondhjem. Det var blitt kveld etter en lang reise med dampbåten fra Steinkjer, men de tre ungene hadde heldigvis sovet litt på turen, så de klarte seg godt. Emilie tenkte at de seks voksne antakelig var like trette, for alle hadde vært grytidlig oppe for å rekke å kjøre fra Stod til Steinkjer før båten gikk.

«De har mange engelske gjester på dette hotellet, laksefiskere og fjellklatrere og sånt, det husker jeg fra tiden min her i byen,» fortalte Emilie over skulderen idet hun gikk inn gjennom døren som den uniformerte vaktmannen holdt åpen for henne. Med et høflig smil om munnen kom hun inn i den flotte foajeen på hotellet der de skulle overnatte før de tok båten via Bergen til Hull neste morgen. Der inne fikk hun straks annet å tenke på, for ut fra spisesalen kom noen hun overhodet ikke hadde regnet med å treffe på.

«Oi! Er dere her?» utbrøt hun. «Skulle ikke dere til Nordmøre for å besøke de syke foreldrene til Tingvoll?»

Det var Karen og Elias Tingvoll som akkurat var ferdige med å spise da Emilie og de andre ankom, og nå var de tydeligvis på vei tilbake til værelset sitt. Karen bar den elleve måneder gamle datteren Elin på armen, og Emilie la merke til at presteparet var kledd på en helt annen måte enn de hadde vært hjemme i Stod. Det gjorde at de så veldig forandret ut, som om de ikke lenger var de samme menneskene.

I stedet for sin sedvanlige habitt med stakk og bluse, hadde Karen på seg en svart kjole som satt godt på den ferme og frodige skikkelsen hennes, og Elias var i en dress som så helt ny ut. I halsen hadde han en rund prestesnipp som var like hvit som skjorten. Karens kjole var prydet med en hvit kniplingkrage i halsen og tilsvarende mansjetter på ermene. Hun hadde også en liten svart hatt på hodet, med et svart slør foran øverste del av ansiktet, men sløret var ikke lengre enn at hun kunne se under det. Bortsett fra en liten sølje som holdt blondekragen sammen i halsen, bar hun ingen synlige smykker.

Det var Karen som svarte på spørsmålet.

«Ja, her er vi,» sa hun uanfektet før hun vendte blikket mot ektemannen for å overlate videre forklaring til ham, men han så mye mer nervøs ut. Den ene hånden hans fløy opp til ansiktet og gned fort over haken, og han flyttet urolig på føttene mens han kremtet.

«Ja, nei, dere skjønner at det ble ikke nødvendig å dra hjem til foreldrene mine likevel, for de kviknet heldigvis til, så nå reiser vi til Amerika slik som vi opprinnelig hadde planlagt,» svarte han med et brått nikk. «Billettene var jo bestilt på forhånd, så sånn ble det.»

«Skal dere ta båten sammen med oss i morgen?» Det var Birte som spurte, og tonen var skarp. Hun rynket pannen og så temmelig sint ut, så Emilie tok armen til venninnen og strøk den for å berolige. Birte var tross alt litt over sju måneder på vei og hadde ikke godt av å bli opprørt.

«Ja, det er meningen, det,» kom det spakt fra presten. «Det må vel kunne gå greit, hva? Jeg har jo spurt dere om det. Det husker dere vel?» Han kikket på Ola og Magnus, som sto like bak sine koner. Bak dem igjen sto Samantha og Halvor, og innimellom alle de voksne var ungene, Junior hånd i hånd med både Sofie og Rolf Arne. Bak dem igjen kom to unge menn som bar den tyngste bagasjen, men de måtte stanse opp fordi det ikke var plass til å gå forbi.

«Vi fikk vel aldri svart på spørsmålet ditt om å reise sammen,» murret Ola.

«Eh, ikke det? Jeg forsto det sånn at det var i orden,» svarte presten hektisk.

«Hm!» sa Ola.

«Jeg lurer på om hastverket med at dere måtte besøke foreldrene dine, kan ha vært noe lureri som dere fant på for å komme ubemerket av sted?» spurte Birte såpass aggressivt at presten glippet med øynene og så forfjamset ut.

«Nå tar vi det litt med ro, kjære kone,» sa Ola og tok den andre armen hennes. «Vi kommer ingen vei med å krangle her. Du må ikke glemme at du er i omstendigheter. Det er det viktigste av alt.»

«Ja, men jeg liker ikke dette! Det har skjedd på en fordekt måte, og jeg har ikke noe ønske om å reise sammen med hun der!» snøftet Birte med et skarpt blikk på Karen.

«Vi har vel lov å bestille billetter på hvilken båt vi vil, hva?» innvendte Karen kjølig og behersket.

«Så det var liksom tilfeldig, hva?» snøftet Birte. «Jo, det tror vi virkelig på!»

Emilie visste godt at Birtes forhold til Karen var iskaldt, og for så vidt gjaldt det også hennes eget forhold til prestens kone, men uansett kom det ikke noe godt ut av å øke konflikten hvis de likevel måtte reise sammen.

«Reiser dere på første klasse?» spurte Emilie for å få klarhet i om de måtte tilbringe et par uker i samme salong som presteparet. Elias Tingvoll selv var antakelig grei nok å forholde seg til, men at Karen skulle være med, var vanskeligere å svelge. Det var heller ikke bare Emilie og Birte som hadde et dårlig forhold til henne, det gjaldt i høyeste grad også Halvor, mannen som hun først hadde vært gift med og hadde en sønn med. Junior skulle fylle fem år til høsten, og nå sto han og stirret på kvinnen som han visste var den kjødelige moren hans.

«Ja, heldigvis reiser vi på første klasse,» bekreftet presten. «Vi kan vel forsøke å gjøre det litt hyggelig, hva? Dere kan kanskje lære oss litt engelsk også, for vi må vel regne med å bli værende der borte en bra stund, kanskje for alltid.» Han lo anstrengt uten å få noen andre med seg.

«Vi er visst nødt til å flytte oss så vi ikke lager kork her, Elias,» kom det fra Karen, og det fikk fart på ektemannen. Han bukket og kom seg videre mot trappen. Emilie rakk ikke spørre om hvor i Amerika de skulle, noe hun gjerne skulle visst. Hun håpet inderlig ikke de hadde tenkt å slå seg ned deres nabolag.

Da Karen og Elias hadde gått, beveget Emilie med reisefølge seg bort til skranken. Der ble de skrevet inn i gjesteboken, fikk værelsene sine og gikk opp.

Etter å ha kommet i orden på rommene tok samtlige turen ned igjen for å få seg noe å spise før det ble sengetid. De så ikke mer til prestefamilien den kvelden, men stemningen hadde fått seg en knekk, for det var klart for alle at turen kunne komme til å by på uventede utfordringer. De snakket bare forsiktig om dette mens ungene var innenfor hørevidde, men klarte ikke helt å la det ligge.

«Vi burde ha skjønt det,» sa Birte da de satt sammen ved et stort bord i restauranten. «Den plutselige turen til Nordmøre var ikke helt troverdig, i alle fall ikke når jeg tenker over det nå,» la hun tankefullt til. «Men hvem kunne forestille seg at en prest rett og slett skulle lyve for hele bygda?»

«Vi vet ikke sikkert at det var en løgn,» innvendte Halvor. «Det kan være sant at foreldrene kom seg, slik at hjemreisen ikke ble nødvendig likevel, og billetter til Amerika hadde de allerede kjøpt, så da kunne de benyttes. Vi kan la tvilen komme ham til gode.»

De andre så usikre ut, men lot det ligge.

Emilie kikket på Halvor og syntes det var hyggelig av ham å forsvare presten. Det dreide seg kanskje egentlig om at han ville beskytte Karen litt, for nedsettende snakk om prest Tingvoll smittet jo over på henne. Det kunne ha med den felles sønnen å gjøre, og hun syntes det var fint at han ikke ville snakke stygt om den kjødelige moren til Junior.

«Vi bør prøve å være vennlige mot dem,» sa Samantha på sin eiendommelige norsk mens hun smilte forsiktig. Kanskje hadde hun medfølelse med Karen fordi hun forsto hvor vondt det måtte være for en mor å gi fra seg sitt første barn. Samantha hadde jo overtatt morsrollen for Hal junior, og det ga henne muligens noe skyldfølelse også.

Selvsagt forsto Emilie også at det måtte være sårt for Karen, men på den annen side kjente hun Karen bedre enn Samantha og visste hvor kynisk og egennyttig hun kunne være. Derfor sympatiserte hun ikke med henne på samme måte. Sønnen sin hadde Karen allerede satt bort til besteforeldrene før Halvor kom hjem og hentet ham, og hun hadde valgt presten fremfor sønnen etterpå da Tingvoll ikke hadde villet vite av gutten. Akkurat det siste der sa forresten litt om presten også.

«Alt dette gir meg i hvert fall et bestemt inntrykk av at Tingvoll ikke ønsket oppmerksomhet om at de skulle utvandre, og Karen har sikkert støttet det,» sa Emilie. «Det var tydeligvis ingen i bygda som visste om at de skulle reise sin vei.»

«Som lensmann må far nødvendigvis ha visst det, for han måtte utstede flytteattest, men han har muligens taushetsplikt,» kom det mer tankefullt fra Birte. «Reisedatoen kjente far kanskje ikke til, for billettene er en annen sak, og kirkeboken kunne presten naturligvis føre familien ut av selv, uten at andre fikk se det. Ja vel, det kan hende at Tingvoll ikke ønsket noe ståk omkring dette. Han var godt likt som prest, så jeg kan tenke meg at det ville blitt en del støy hvis folk fikk vite at han skulle reise.»

Emilie tenkte at også Karen underlig nok var blitt vel ansett i bygda, så folk kom antakelig til å savne henne også, men hun sa ikke noe om det.

«Vel, nå blir det i alle fall sånn at vi må reise sammen, og da må vi bare gjøre det beste ut av det,» slo Magnus fast.