BENTE PEDERSEN

Mytteriet

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2025

All rights reserved

Omslagsdesign: Mari Drivdal Vold

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

ISBN: 978-82-334-3750-3

Grafisk produksjon: John Grieg, Bergen

Elektronisk utgave (første versjon) 2025

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

KAPITTEL 1

– DET ER VISSE TING man ikke snakker om, sa Evgenij alvorlig. De mørke øynene hans så på Oleg. På Olegs lille, muntre, livsglade kone, Antonia.

Begge nikket.

De var hans nærmeste venner. Raijas nærmeste venner. De visste det meste om ham. De visste mer om Raija enn hun gjorde selv. Og de visste om Yumala.

– Jeg kan ikke si at jeg skal glemme det, sa Antonia. De mørke krøllene hennes spratt litt da hun ristet på hodet. Ansiktet hennes var for en gangs skyld alvorlig. Blikket rommet både alvor og smerte.

Ingen av dem kunne tenke på Yumala uten å gjøre det med smerte. Det var en historie som hadde pine i kjølvannet. Pine og blod.

– Men vi skal ikke snakke om det, fullførte Oleg. Evgenijs kompanjong i fraktefarten på Kvitsjøen og langs Dvina, og langs den nordnorske kysten, var en mann som raskt kom inn til kjernen av en sak.

– Du har rett, Evgenij. Det er ting man ikke snakker om. Det hender jeg lurer på om det virkelig skjedde. Og jo mer jeg får det på avstand, dess sikrere blir jeg på at det var en drøm.

Evgenij skaket på hodet. Trist.

De visste det. Alle tre. Det hadde ikke vært noen drøm. Men det lå bak dem.

– Jeg vil at Raija skal skyve det fra seg, sa Evgenij. Han hadde all verdens hengivenhet i røsten. Han tilba henne. Elsket henne med en styrke som innimellom skremte ham selv.

Det var kanskje ikke riktig at noen ble så mye for en annen som Raija var for ham.

Men det var hans liv. Hun var hans kone. Hans alt.

– Jeg vil at skyggen av Yumala skal forsvinne ut av mitt liv, sa han bestemt.

– Jeg tror Yumala kommer til å overleve oss, sa Antonia. Det liksom glapp ut av henne. Som en tanke med springfart. Hun hadde ikke egentlig rukket å fordøye den selv. Hadde ikke rukket å la den rulle i bevisstheten eller munnen før den trillet ut.

Evgenij så ikke ut til å like hennes forutsigelse. Kanskje fryktet han at den var sann. Iallfall fikk han ikke sagt noe om det.

Raija kom tilbake.

Raija på tåspissene. Med et lettet uttrykk i øynene. Som lukket dørene stille etter seg. Mikhail hadde våknet og krevd sen kveldsmat. Og Olga hadde sovet seg gjennom hele konserten.

– Micha er en bestemt mann, flirte Oleg. Han var glad for at de kunne forlate Yumala. Han følte seg aldri vel når samtalen dreide rundt denne hedenske gudinnen. Han visste ikke helt hva han følte. Visste ikke klart hva han trodde. Det var en innfløkt tangvase av minner. Olegs minner kom fra det forrige året. Antonia hadde vært del av det nesten hele tiden. Han selv kom ikke inn før mot slutten. Og han hadde skjøvet det fra seg så lenge han hadde maktet. Helt til fornuften ble kneblet og han blindt godtok vanviddet.

Nå sto det igjen på avstand. Alt det merkelige som hadde kretset omkring Raija.

Hun lot til å tiltrekke seg det merkelige.

Det var kanskje galt å skape en ny skjebne for henne her. Han hadde ofte angret på at han hadde lovet Evgenij å tie. Også det kunne være løgn.

Men nå var det umulig å trekke seg ut av det. Etter at barnet ble født, var Russland Raijas skjebne. Oleg lurte på om Evgenij hadde planlagt det slik. Det plaget ham.

De satt i Oleg og Tonias hus i Arkhangelsk. Sommeren hadde fornavnet juli og etternavnet 1736.

Nok en gang hadde de fraktet hestene fra hjemmet ved Dvina. Satt dem inn i Tonias stall. Nok en gang skulle Raija bo i huset i byen. Nok en gang skulle ørene hennes fylles med lydene av føtter mot brostein og hestevrinsk og latteren fra Tonias kusker. Hun skulle ha utsikt til havna og skipene fra verden, en verden uendelig langt fra det nordligste Russland. En verden hvor de snakket tysk.

– Kanskje jeg ikke drar likevel, sa Antonia for minst tiende gang i løpet av denne ene kvelden. Hun så langt på mannen. Søkte et ørlite tegn på at han var enig med henne. Men hun fant ingen.

Evgenij lo lavt: – Det er første gangen jeg har hatt slike vanskeligheter med å få med meg et kvinnfolk!

– En gang måtte jo være den første, mente Raija med en liten latter og rusket ham i håret. Han delte latteren hennes. Vekslet et ømt blikk.

– Trenger vi hester? undret Oleg halvveis oppgitt. Det rørte ved ham at hans selvstendige kone ikke ville av gårde. Han trengte ikke tenke så lenge tilbake for å finne en tid da Antonia ville ha flagret av gårde som trekkfugler om høsten.

Antonia nikket. Nikket mot brystet til Oleg. Plukket på skjorten hans.

– Jeg skulle ha sydd i den knappen, mumlet hun.

– Har du tenkt å begynne med avl selv? undret Oleg videre uten å gi henne mulighet til å finne unnskyldninger for å bli.

– Jeg vet at jeg må av gårde, sukket hun. Smilet hennes var like oppgitt som Olegs. Inntil det ble bredt og åpent og gjorde ansiktet hennes til det vakreste de hadde sett. Latteren hennes var lav for at hun ikke skulle vekke barna. Men den hadde varme. Og hun lo av seg selv. Så smittende at de alle måtte trekke på smilebåndet.

Ingen kunne gjøre luften så lett som Antonia.

– Jeg liker det ikke, la hun fort til da hun så lettelsen deres. Og skikkelig alvorlig ble ikke fjeset hennes. Tonia kom alltid til å se ut som en skikkelig rampejente. Hun kunne bli gammel babusjka, men hun kom til å ha oppsynet til en umulig tiåring likevel. Og hun kom alltid til å ta vare på det rastløse barnet i seg.

– Jeg liker det slett ikke, men Oleg ser kun med nød og neppe forskjell på bak og frem på en hest. Jeg kan ikke sende ham. Jeg vet det er jeg som må handle hest. Ingen vil forsøke å lure meg. Det er år siden de har sluttet å prøve på det?

Da Tonia var ny i dette spillet, like etter at faren døde og etterlot alt til henne, hadde man på hestemarkedene forsøkt å narre ungjenta. Hun hadde sett ut som en blomst, og de garvede mannfolkene hadde latt seg narre av det de så. Det var etter det Tonia hadde sukket at menn var så lette å lure, så lette å bedra, for de skummet bare det øverste laget av fløten. De valgte å tro øynene mer enn ørene.

Og den unge Tonia hadde foran øynene deres vist dem at hun visste nesten like mye om hester som de gjorde. Hun hadde bevist for dem at hun var klar over hva som gjorde en hest til det arbeidsdyret hun var ute etter.

Og ingen hadde unnskyldt seg for at de hadde forsøkt å narre henne. Men de husket henne. Og de prøvde ikke på det samme igjen. Ingen gjorde det.

Alle visste hvem hun var.

Hun var den eneste kvinnen der hestefolk møttes. Den eneste kvinnen de kom til å godta som en av dem. For hun lo like høyt som dem. Hun kunne fortelle grovere historier enn dem. Hun kunne synge vemodige viser med falsk røst, men med kvinnerøst. Hun kunne drikke like tett som dem uten å falle under bordet. Og hun forsto seg på hest. Hun elsket dyrene like høyt som noen av dem. Hun hadde respekt for dem. Hun stelte godt med dem.

Ingen av hestefolket der nord i Russland ville finne på å snyte henne. Og fordi hun var kvinne, ville hver eneste av mannfolkene slåss om å få beskytte henne. Hun trengte det ikke. Men de ville aldri innse det.

For Tonia var kvinne.

Antonia visste at de ville se det som et svik om hun sendte en annen. Om hun ikke kom selv. De hadde visstnok tilgitt henne året før, da de hadde hørt hun hadde fått barn. Og hun visste at de nok mente hun var ute nå. At hun kom til å bli som alle andre. Som kvinnfolk flest.

Hun ville motbevise det. Hun var jo seg selv. Men det ville bli hardt å ikke se Olga på så lenge.

– Oleg har greie på skip, sa Evgenij. – Du og jeg er hestefolk, Tonia. La Oleg og Raija holde skansen her. Raija steller Olga som den prinsessen hun er. Og du og jeg kan drikke oss fulle om kveldene og gråte på hverandres skulder.

Tonia hadde pleid å reise sammen med en av kuskene sine. Men det var før Oleg.

Det var den gangen hun ikke hadde vært så nøye med hvem hun delte halmen med. Da sterke kuskenever kunne kjennes gode omkring kroppen hennes.

Det var et annet liv. Ikke et liv hun angret på. Men et liv som nå syntes så fremmed, som om det var noe en annen hadde levd.

Hun hadde ikke råd til å skape misforståelser. Og Evgenij hadde tilbudt seg å bli med.

Han forsto seg på hest. Folk visste hvem han var langt sørover. Det hadde gått historier om den enarmede prinsipalen.

Og det skapte trygghet.

Evgenij hadde sagt han kunne handle selv. Om ikke akkurat hest.

Evgenij var en venn. Og Evgenij ville ikke kaste bort tid på å forsøke å komme inn under skjørtene hennes. Han ville være glad til for at han slapp.

De var trygge på hverandre, og Evgenij var en venn. Og han var mann.

Det var kveld før Antonia og Evgenij skulle av gårde.

RAIJA OG EVGENIJ delte den trange benken på kjøkkenet. Kjente rommet bli kaldere. Selv på denne tiden av året fyrte de inne. Det ble kjølig i husene med vindusgluggene mot nordvest. Og natten tappet enda mer varme.

– Ikke la henne rote seg opp i noe! hvisket Raija. Pusten hennes var varm mot det ru kinnet hans. Han hadde armen under nakken hennes. Kjærtegnet skulderens runde bue langsomt.

– Tonia er voksen. Han lo lavt: – Kanskje du heller skulle be henne passe på meg, slik at ikke jeg roter meg bort?

– Du er en elendig fisker, Evgenij Dimitrovitsj! sa hun. Men hun mente det ikke. Disse anstrøkene av gutteaktighet var noe av det hun satte høyest ved det som gjorde Evgenij til nettopp Evgenij. Til den mannen hun elsket og ville bli gammel sammen med.

– Tonia har fortalt meg at det er bare mannfolk der dere skal. Så jeg har vel ikke så mye å frykte, skulle jeg tro?

– Nåja. Evgenij trakk påtatt likegyldig på skuldrene.

– Tonia har vel glemt å fortelle om leirhorene som følger etter hestefolket, som kommer med kosakkene fra sør ved Don … fra Dnjepr.

Raija lo mot halsen hans: – Forsøker du å gjøre meg sjalu, min kjære?

Ansiktet hans kunne hun ikke se klart i halvmørket. Men hun visste at hun hadde truffet rett.

– Jeg stoler på deg, sa hun enkelt. – Jeg trenger ikke be noen passe på deg, min kjære. Jeg vet at du har fornuft i skallen, jeg vet du elsker meg. Mer trenger jeg ikke å vite. Jeg trenger ikke eie hvert øyeblikk du lever, kjæresten min. Jeg kan puste selv om jeg er alene en stund. Så lenge jeg vet at du kommer tilbake. Jeg er simpelthen ikke sjalu.

Hun tidde før hun fortsatte: – Og ikke snakk så nedlatende om de kvinnene. Hva vet vi om hva som driver dem?

Evgenij tidde og klemte hardt om henne. Det var ganske sikkert at han ikke fortjente Raija.

Og kanskje var det slik at ikke engang verden fortjente en som henne.

De hadde lett for å fordømme. Han selv. De fleste han kjente. Det var så enkelt å la munnen løpe. Så enkelt å være nedlatende.

I noen glimt så han de kvinnene han hadde snakket om. De fleste han hadde sett, hadde livet fart hardt med. I mørket så du kanskje ikke linjene livet hadde risset inn i ansiktene. Men dagen avslørte slikt.

Han hadde holdt noen av dem også i armene, den gangen han hadde to av dem. Den gangen da han var på flukt fra følelsene, på evig søken etter noe som kunne erstatte det han ikke kunne få.

Raija skulle ikke vite.

– Du er det vakreste som er skapt inn i verden, hvisket han mot pannen hennes.

– Den vakreste kvinnen, la han til. – Mikhail har en plass like høyt som du, kjæresten min. Men det blir på en annen måte.

Han lo lavt: – Jeg får nesten like kalde føtter som Antonia. Det er like før jeg også begynner å finne unnskyldninger for å bli hjemme.

Hun kysset ham. Kysset det rette smilet. Leppene som kunne være så harde og krevende, som nå lot sin vilje tøyles under hennes, som lot hennes myke munn møte ham i ømhet.

Hun kysset de magre kinnene. De som syntes å bli stadig mer markerte for hvert år som gikk, uten at det gjorde ham så mye eldre. Iallfall ikke i hennes øyne. Skjønt alt man så på i kjærlighet, ble vel vakkert.

– Det blir godt for deg å komme litt bort herfra, sa hun, og hadde all verdens visdom i øynene.

Evgenij undret seg et øyeblikk på hva som ville skje den dagen alt det undertrykte og skjulte og glemte i henne skulle gjenspeiles i øynene hennes.

Men han skjøv det fra seg. Han var flink til det. Levde med det hvert øyeblikk på dagen.

Det var mulig.

Og samtidig være i stand til å føle lykke. Til å elske. Han hadde tvilt selv, men det var mulig.

– Du har alltid vært vant til å reise, fortsatte Raija. – Det er nok vanskeligere å sitte hjemme enn du forteller meg.

Han lengtet etter vinden i håret.

Evgenij hadde ikke sagt det til henne. Men han lengtet ofte etter det.

Vinden i håret. Dekket urolig under føttene hans. Hav omkring ham. Hav og himmel.

Man kjente seg så liten da, og samtidig så mektig. Midt i alt dette som ikke var skapt for mennesker, seilte de, levde, overvant både hav og himmel.

Han savnet det.

Vinden i håret.

– Jeg har valgt hjemmet, svarte han bare. Han kunne ikke forklare henne denne lengselen. Det var mulig å sette ord på alle andre lengsler for henne. Men denne, nei, den lå så hinsides kvinnenes verden. Hun kunne ikke forventes å skjønne den.

Selv ikke en som Raija kunne det.

– Det var et annet liv som startet for meg med deg, Raija. Det ville være utakknemlig av meg å lengte etter noe annet når jeg har deg og gutten.

Hun sa ham ikke imot. Men Raija visste at han savnet det livet han hadde lagt bak seg også. Det han sa han hadde gitt opp, som han hadde valgt bort.

I sin hensynsfullhet ville han ikke at hun skulle vite, men hun var ingen unge.

Hun så.

Hun visste.

Og Evgenij sovnet i hennes armer. Hun akte seg slik at hodet hans hvilte mot brystet hennes.

Og da hun lukket øynene, ble han et øyeblikk til en fremmed. Til en mann av et folk hun ikke kjente. Men det drev av henne. Da hun åpnet øynene igjen, var han hennes Evgenij, hennes mann.

Han sov gjennom en natt Raija så gjennom en flik i gardinene. Han sov inn i en morgen som møtte henne med kulde mot nakne føtter. Men hun tvang seg til å være stille til hun hadde fyrt opp i ovnen igjen. Så krøp hun inn under fellen. Fikk varme av den og av kroppen hans. Hun kroet seg inntil ham, så nært hun kunne komme. Og hun nøt nærheten, stillheten og lyden av knitrende ved som ble fortært av ilden.

Og Evgenij fikk våkne inn i en dag i de armene han hadde sovnet i.

– Du skulle ha lirket deg fri fra meg, sa han med søvnen i øynene fortsatt. Med oppgitthet og varme i tonefallet.

– Du har ikke fått sove, slo han fast. Og følte hvor sterkt han elsket henne. Sammen med et stikk av dårlig samvittighet fordi hun ofret sin natt for ham slik.

– Jeg har hatt det godt, svarte hun.

Evgenij visste at hun hadde et voldsomt behov for å gi. For å ofre. Mer av seg selv enn av ting. De hadde ikke så mye av det. Men Raija ga villig vekk om hun kunne. Om noen trengte det hun eide, mer enn hun gjorde selv.

Raija sa ikke at hun hadde villet det slik. At hun hadde måttet sitte slik at det gjorde vondt, slik at det ikke var noen mulighet for at hun skulle sovne.

Hun ville se ham denne natten før han dro. Eie de minuttene. Eie de øyeblikkene da han ikke engang kjente seg selv. Når han sov i armene hennes, da hadde han overgitt seg helt og fullt til henne.

– Jeg måtte mane armene mine omkring deg, ertet hun. – Slik at ingen andre kan holde omkring deg før du igjen er hos meg.

Og selv om han smilte da han trakk på seg de knehøye ridestøvlene, var det et snev av alvor hos ham: – Det skulle ikke forundre meg om du var i stand til det, Raija min. Jeg tror du allerede har gjort det. Alt da du ikke visste hvem jeg var.

Han holdt på å si mer, men tok seg i det. Før han gled inn på de markene som ikke fantes i hennes erindring.

Han hadde nær sagt henne at hun hadde spunnet dette spinnet om ham allerede da Aleksej elsket henne. Da hun var som en kjær søster for ham.

Han måtte passe munnen når han var trett.

– Jeg har ikke lyst til å holde om andre, forsikret han.

Han trengte ikke å gjøre det.

Raija visste det. Så trygg var hun på ham. Så åpent lykkelig gjorde han henne. Det var en stor og trygg kjærlighet. Og selv om Raija ikke husket noe liv før Evgenij, hadde hun en fornemmelse av at det ikke alltid hadde vært slik.

Hun var temmelig sikker på at hun ikke hadde opplevd denne freden noen gang før.

Den hadde steget inn i livet hennes med Evgenij.

DE DRO MED EN AV BÅTENE sørover langs Dvina. Raija hørte Tonias formaninger fra nesten nede ved havna. Og hun lo i glede. Lo i oppgitthet. Det virket som om Tonia ikke trodde hun var i stand til å stelle barn. Hun som …

Det blokkerte seg i Raija.

Setningen ble aldri fullført i henne. Tanken forble vag. Møtte en vegg glatt som regnvått berg.

Det klemte om tinningene hennes.

Hun visste hva det betød.

En streiftanke kom for nær. Hun hadde holdt på å stikke neven gjennom fjellet.

Umulig.

Raija fortrengte det. Det ble også en vane. Hun hadde lært seg det. Gjorde det med mindre smerte for hver eneste gang. Senere i livet kom hun kanskje til å glemme at det ikke var vanlig. At ikke alle gjorde det.

Hun så båten med Evgenij og Antonia gli inn elveoset. Hun kunne ikke skjelne dem på dekk, men hun visste at de var der. At de forsøkte å se huset. Henne bak det lille kjøkkenvinduet, bak de flagrende gardinene, fordi hun hadde ruten åpen midt på dagen. Det ble lett for varmt ellers. Og hun likte å høre lydene som var så uvante, så fremmede.

Hun var kvinne og mor. Hun gjorde det kvinner og mødre gjorde.

Og da både Olga og Mikhail sov, kjedet hun seg. Selv midt i lydene utenfor huset, selv med sytøyet mellom hendene og maten til Oleg på ovnen, følte hun at alt drev forbi henne.

Utenfor levde de.

Hun var nyttig.

Hun var lykkelig. Hun savnet allerede Evgenij. Og hun elsket ham.

Men levde hun?

Tankene hennes var kvikkere enn fingrene som skulle bøte tøy. Hun var ikke videre flink med hendene. Så klossete at hun nesten skammet seg over det. Alle kvinner kunne jo sy!

Trampende føtter på brosteinene utenfor. Det var ingen uvanlig lyd. Hun hørte den ofte. Ulike skritt. Ulike slags fottøy. Tresko. Lærstøvler. Neversko som skrapte i underlaget på en helt særegen måte. Kommager som var lydløse, steg som måtte være der fordi hun kunne høre stemmer og mennesker.

Dette var tresko, og Raija visste at det var en sjømann.

Han banket ikke på. Åpnet døren på vidt gap som om han var en alltid velkommen gjest.

– Prinsipalen? spurte han heseblesende. Uten innledning. Uten å fortelle henne hvorfor han kom. Uten så mye som å hilse.

Og Raija forsto at det var Oleg han ville ha tak i. Ikke Evgenij. Altså visste han at Evgenij ikke var i byen. Han måtte ha snakket med andre.

– Han kommer snart, sa hun. – Har du sett på havna? På kontorene deres?

Han nikket.

Han sto i døråpningen og lot ettermiddagen slippe inn. Han hadde grå bukser. Vide, så de slang om bena hans. Beltet var et tau han hadde knyttet i en kunstferdig knute over den ene hoften. Skjorten var vid, halsåpningen gikk til midt på brystet et sted, og siden det ikke fantes knapper eller bånd, kunne den ikke gjøres sømmelig, hvor mye man enn ville.

Han var matros.

Raija visste det uten å spørre.

Hun ba ham ikke inn, og hun hatet seg selv for det. Hun sto ikke over ham.

Men han luktet. Av sjø og fisk, av svette og sånt hun ikke klarte å finne ut hva var.

Kanskje ante han hva hun tenkte? Smilet hans var skjevt, nesten hånlig. Tennene var hvite i det brune fjeset. Og Raija hatet seg for tankene sine. Hun så for seg menn med brune tannstubber rundt fiskegrytene på lodjedekkene.

Han var en av dem.

Og hun hadde ikke fordommer.

Olegs fotsteg. Olegs lærstøvler mot brosteinene utenfor. Olegs skikkelse i døråpningen. Oleg som bøyde nakken og ryggen for å komme inn.

Han gjenkjente mannen som en av sine egne matroser. Og han så spørrende på ham. Bød mannen komme inn. Viste ham en stol å sitte på ved bordet.

Raija unnlot å møte matrosens blikk. Det hadde kommet noe freidig i det som hun ikke klarte å tolke. Noe så utfordrende at hun kjente seg liten. Hun likte ikke det i henne selv som hadde fått henne til å oppføre seg slik.

Hun hadde ikke visst at det fantes i henne. Det var dobbelt skremmende. For hun hadde trodd at hun begynte å kjenne seg selv.

– Hva står på Vasilij? spurte Oleg. Han trakk usjenert av seg jakke og støvler mens han så på matrosen.

– Jeg skulle tro dere hadde nok å gjøre på Antonia for å gjøre henne seilklar.

– Det kom beskjed med en av fiskebåtene fra Kvitsjøen, sa matrosen som het Vasilij. Han holdt pusten et øyeblikk før han fortsatte. Og de blågrønne øynene fanget Olegs blikk før han uttalte ordene: – De sier det er mytteri på den andre lodja. Den med det aller helvetes navnet.

– Det er mitt navn, hørte Raija sin egen stemme si. – Det er ikke noe aller helvetes navn.

Og midt i alvoret smilte han bredt til henne. Det var kanskje første gang han hadde hørt en kvinne han så på som respektabel, banne.

– Mytteri er det likefullt, sa han. – Karene har kastet skipperen og styrmannen over bord. Skipperen var død. Styrmannen kunne kanskje reddes. De hadde fått ham opp i en av båtene. Fiskerne hadde ham med inn.

Han så avventende på Oleg. Ventet handling.

Olegs nakke var bøyd.

Raija følte det var uheldig at Evgenij hadde dratt i dag. Men noe i henne sa at de skulle greie dette.

– Hvorfor? spurte hun.

Matrosen, Vasilij, så på henne. Han trakk på skuldrene. Skar en grimase. Blikket hans streifet gryten på ovnen. Raijas kinn ble røde.

Hun kokte suppe på kjøtt i dag. Og hun visste at det ikke var disse luktene de kjente fra mannskapets gryter på lodjene.

– Kanskje noen burde finne ut av det? foreslo matrosen. Han reiste seg.

– Jeg har sagt ifra. Resten er ikke opp til meg. Jeg er ikke på noens side.

– Seiler de? spurte Oleg. – Ligger de for anker?

Igjen dette skuldertrekket. Mannen viste uten ord at han ikke brydde seg større om det. Det var ikke hans sak. Han tjente ikke noe på dette. Tapte ikke noe større heller.

Oleg trakk på seg støvlene igjen. Reiste seg uten å ha spist. Raija kunne se at han var trett. Men han var den som tok avgjørelser nå. Han hadde ikke lov til å hvile.

– Antonia kan ikke seile som planlagt. Jeg skal gå ut med henne, ut til Raija. Vi må få rede på hva de vil. Vi må få stanset dette. Det kan ikke få gå for vidt!

– Har det ikke allerede det? spurte Raija stille. – En død.

Men det var bare matrosen som kunne høre henne. Oleg var alt på vei mot havna.

Og matrosens blikk var fullt av mørk livserfaring.

– Ikke tenk så mye på de fremmede døde, sa han. Og han smilte da han gikk.

Han lukket ikke etter seg. Ettermiddagen fikk fylle rommene.