Øystein Antonsen

Den lange reisen

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2025

All rights reserved

Omslagsdesign: Mari Drivdal Vold

Omslagsillustrasjon: Ida Skjelbakken

ISBN: 978-82-334-3756-5

Grafisk produksjon: John Grieg, Bergen

Elektronisk utgave (første versjon) 2025

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS, Trondheim

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Vigmostad & Bjørke AS er Miljøfyrtårn-sertifisert.

Lina barnevandrer

Persongalleri, del 1

Lina Bjørnsdatter, 13 år

Todne Bjørnsdatter, 11 år

Tønnes Bjørnsen, 10 år

Torje Bjørnsen, 7 år

Sissel Bjørnsdatter 5 år

Bjørn Simonsen, far

Steinvor Persdatter, mor

Martin Fjellestad, hyringsmann og hestehandler

Andreas Sørensen, barnevandrer

Persongalleri, del 2

Lina Bjørnsdatter

Peder Andersen, storbonde ved Storestu gård

Susanne, Peders første kone som døde av tæring

Thomas, Peders eldste sønn fra første ekteskap

Leonora, hans kone

Jarl, Peders yngste sønn fra første ekteskap

Johanne, Peders ugifte storesøster, husholderske

Martine, tjenestepike

Ingeborg, tjenestepike

Thor, gårdsgutt

Osul, gårdsgutt

Werner, stallmester

Kolbjørn Isaksen, den nye stallmesteren

Hans Christian Hørte, kjøpmann

Todne Bjørnsdatter

Andreas Sørensen

Torje Bjørnsen

Sissel Bjørnsdatter

Ordliste

Buskog/bumark: Beiteskog/beitemark

Hjuring: Gjeter

Hjuringskrin: Ransel av tre

Hjuringstav: Stav av tre, etter sigende med magiske evner

Hjuringleiv: Flatbrød

Håballen: Tiden mellom vår- og høyonn

Lodder: Tykke sokker

Skyldfolk: Slektninger

Stesmål: En avtale

DEL 1

Kapittel 1

Bakken husmannsplass, Konsmo i Audnedalen, 10. april 1830

– Vi rømmer! sa Todne. De nøttebrune, vidåpne øynene hennes avslørte en desperat frykt. Hun skalv over hele kroppen, og kastet på det halvlange, svarte håret som krøllet seg i nakken.

– Vi kan ikke rømme, sa Lina. Hun dro den to år yngre søsteren inntil seg, og strøk henne trøstende over skulderen. Hun skulle ønske hun kunne gjøre mer enn det, skulle ønske hun kunne berolige Todne – ta bort redselen. Ikke for det, Lina var også redd, men hun visste godt at hun ikke kunne vise det. Med sine tretten år var hun eldst i søskenflokken på fem, og med alderen fulgte et visst ansvar. Det var hennes oppgave å få de yngre søsknene til å føle seg trygge.

– Det er klart vi kan rømme, sa Todne og senket stemmen. De hadde begynt å gå mot våningshuset. – Vi tar Tønnes med oss, så trenger ingen av oss å bli barnevandrere. Det siste ordet hvisket hun.

– Hvor skal vi rømme? spurte Lina og slo oppgitt ut med armene.

– Til skogs, hvisket Todne og møtte blikket hennes. – Der ingen finner oss.

– Vi kommer ikke til å overleve alene i skogen, sa Lina bestemt, men lillesøsterens ord fikk likevel blikket hennes til å søke mot skogkanten. Det var kaldt. Den svake morgensolen skinte ned på snøen, og fikk det til å se ut som stjernehimmelen lå strødd utover skaren. Linas blikk gled videre til de nakne trærne. Til tross for at det var april, hadde ikke våren kommet til Konsmo, den lille bygda i Audnedalen, ennå. Året før hadde våren vært i full utfoldelse på denne tiden, men denne vinteren skulle visst aldri ta slutt. Lina visste at det hadde gått hardt utover avlingen, hun hadde hørt mor og far snakke om det når de trodde ingen hørte dem.

Faren hadde fortalt at husmannsplassen de leide en gang hadde vært en stor gård, men i årenes løp hadde den blitt delt opp i flere småbruk. Nå kunne gården deres knapt livnære familien. Reitene med hvete, bygg, rug, havre og poteter var altfor små, og utbyttet de ga, så altfor beskjedent.

De to søsknene hadde akkurat vært i fjøset og foret familiens tre kyr og to sauer. Gjennom vinteren hadde de ikke hatt nok mat til dyrene, så nå var de sulteforet, og så skrinne at Lina mang en gang hadde trodd at de skulle falle døde om på fjøsgulvet. Lina hadde klappet og kjælt med dyrene, men vene ord hjalp ikke mot sulten.

Todne stanset storesøsteren før de kom frem til huset. – Jeg tror du tar feil, sa hun. – Vi kan klare oss i skogen.

– Skogen er ikke stor nok, vi kommer til å bli funnet med en gang, sa Lina. – Og tenker du ikke på skammen? Tenk på far og mor, Todne. Og hvem kommer til å ville gi oss arbeid i fremtiden om vi rømmer nå?

Todne nikket motvillig.

– Du har vel ikke glemt hva som skjedde med Gudrun? Hun rømte, og fikk seg ikke arbeid senere. Nå lever hun i armod. Vil du at det skal gå likedan med oss?

– Ne-ei, pep Todne.

– Der ser du.

Men søsteren rakk ikke å svare før døren gikk opp, og Tønnes kom springende. De lyse lokkene danset på hodet hans. Bak ham hørte de en voldsom bannskap, og den ti år gamle gutten løp rett inn i Linas armer.

– Hva er det som skjer? spurte hun og kastet et skremt blikk mot den åpne døren.

– Jeg sa til far at jeg ikke vil reise i morgen, og nå er han så sint at han vil pryle meg! svarte han med gråten i halsen.

Faren kom ut i døråpningen, stor og morsk. Øynene som vanligvis så på barna med vennlighet, lynte av sinne. – Nå vil jeg ikke høre mer snakk om morgendagen, brummet han. – Dere skal reise, alle tre. Er det forstått?

– Men hvordan skal det gå med våronna om ikke vi er her? gråt Tønnes fortvilet.

– Det skal du ikke tenke på, sa faren.

– Men det er jo vi som går med gjødselkurvene, og det er vi som harver, og …

– Slutt, sa faren hardt. – Mor og jeg klarer det, og Torje og Sissel er så store at de kan hjelpe til. Nå snakker vi ikke mer om dette! Ikke ett eneste ord!

– Jeg skal snakke med ham, far, sa Lina rolig og møtte farens mørke blikk.

Faren smelte døren igjen uten et ord. Han var sint, slik han ofte hadde vært denne vinteren og våren.

Tønnes la hodet inn mot Linas bryst og hulket.

Lina strøk ham over håret. – Ikke gråt.

– Jeg kan ikke noe for det. Jeg gruer meg sånn.

– Det gjør vi alle sammen, men det hjelper ikke å gråte, sa Lina. – Du må være tapper.

Lillebroren hadde de samme blå øynene som henne selv. De var begge lyse i håret, og høye og tynne. Lina var fortsatt høyere enn lillebroren, men det varte nok ikke lenge før han tok henne igjen. Han var allerede høyere enn Todne, som hadde en tettere kroppsbygning enn de andre søsknene.

– Jeg sa nettopp til Lina at vi burde rømme, sa Todne.

Tønnes så på henne med store, håpefulle øyne. – Rømme?

– Ikke begynn igjen, Todne! Linas stemme var hardere enn hun hadde tenkt.

– Jeg vil også rømme, sa Tønnes ivrig. – Alt for å slippe å reise. Svend hadde det fryktelig i fjor. Han fikk juling støtt der han var.

Lina hadde hørt mang en historie om barnevandrerne, som hadde gitt henne gåsehud. Igjen kjente hun på frykten som lå og vaket rett under overflaten, men hun skjøv den bestemt vekk. – Svend prøver bare å skremme deg, sa hun.

– Tror du det?

– Det er jeg sikker på.

Nabogutten Svend var like gammel som Lina, men de så hverandre sjelden. Det var ikke skolehus på Konsmo. Undervisningen ble holdt på gårdene på rundgang, men noen slapp på grunn av fattigdom eller mangel på husrom. Det var ikke undervisning på Bakken, og av de 36 pliktige skoledagene, hadde de skoftet over tjue dager i fjor.

– Blås i Pontoppidan og salmeboken, hadde Linas far sagt. – Bare dere kan lese og skrive navnet deres, er det godt nok!

Lina sukket. – Far har allerede inngått avtalen med hyringsmannen. Vi må gjøre plikten vår.

Tønnes snufset og tørket tårene. Lina så seg rundt. Man skulle ikke tro at det snart var fjortende april og sommermål, så hustrig som det var. Og selv om hun gruet seg til morgendagen, måtte hun gjøre det som måtte til. Familien hadde ingen penger, lite mat. Faren arbeidet på det lokale sagbruket, men denne vinteren hadde elvene frosset til – det samme hadde saga – og de sårt tiltrengte kronene arbeidet ga, hadde uteblitt.

Mor var med barn igjen. Lina visste at hun trengte å spise godt, men hun satte alltid barna først, og passet på at de spiste før henne. Men det var aldri nok mat. Lina kunne ikke huske sist hun spiste seg mett. Torje og Sissel, de yngste søsknene, var så utsultet at ribbeina stakk ut. De var for unge til å sendes på vandring, så det var de tre eldste søsknenes plikt å hjelpe til slik at familien kunne beholde gården.

Noen dager i forveien hadde faren tatt henne til side, og Lina kom aldri til å glemme det såre ansiktsuttrykket hans.

– Hva er det, far? hadde hun spurt med en stemme som dirret av engstelse.

– Du vet at jeg gjør alt jeg kan for at vi skal klare oss, sa han alvorlig.

Alvoret smittet over på Lina, som nikket åndeløst.

– I år må jeg sende deg og Todne østover – Tønnes også. I fjor klarte vi oss så vidt det var, men nå er kassen bunnskrapt. Vi har ingenting, sa han tungt. – Bare gjeld. Pengene dere tjener kommer til å redde oss så vi slipper å måtte gå fra gården.

– Jeg forstår det, sa hun og møtte blikket hans. – Du skal ikke være lei deg. Vi klarer oss.

– Jeg er stolt av deg, Lina, sa faren. Han la en hånd på skulderen hennes og rusket lett i henne med den svære neven sin. – Det er mange som har det stritt, la han til. – Ikke bare oss.

– Jeg vet det, sa Lina fattet. Hun kunne ikke fortelle hvor redd tanken på å reise til en fremmed gård gjorde henne. Hun måtte være modig.

– Jeg skulle ønske at det fantes en annen utvei, sa faren.

– Du kan stole på meg, sa Lina. – Alt blir bra til høsten, når vi kommer hjem med penger til dere. Og du skal ikke uroe deg for meg.

– Jeg er ikke redd for at du ikke kommer til å klare deg, men du må passe på Todne og Tønnes når dere går østover.

– Det lover jeg, svarte Lina høytidelig. – Men Todne er nesten like sterk som meg, og Tønnes er sterkere enn du tror.

– Jeg mener ikke fysisk styrke, jenta mi. Jeg tenker på det du har her oppe, sa han og kakket henne forsiktig i pannen. – Du er klok, det har du alltid vært, og viljestyrken din kjenner ingen grenser.

Lina ble varm av stolthet. Faren var ikke den som slengte om seg med skryt og godord, og hun sugde dem til seg.

Brått tok faren opp slirekniven fra beltet sitt. – Se her, sa han og gjorde tegn til at Lina skulle ta kniven.

– Hva skal jeg med den? spurte hun overrasket.

– Den kan være grei å ha. Du vet aldri hvilke fiender du støter på i skogen, både to- og firbeinte.

Et støt av frykt gikk gjennom henne. Hva kunne de støte på? – Men du trenger den vel selv?

– Jeg vil at du skal ha den.

Hun strøk pekefingeren over det kjølige stålet. Berøringen frembrakte et grøss i henne. – Takk, hvisket hun og grep den.

Den kjølige vårsolen dalte raskt på himmelen. Lina åpnet døren til stabburet. Det vesle huset var bygd på stolper, så ikke mus og rotter skulle komme inn. I stabburet var det binger til korn, kister til mel og holker til kjøtt i saltlake. Under taket hang det kroker til spekekjøtt og pølser. Hun tok med seg en liten pose med korn som moren skulle ha, og lukket døren etter seg. Hun lot blikket gli over Bakken med tungt hjerte. Stabburet var nesten tomt. Det samme var høyløen, og de klagende rautene fra kyrne i fjøset fulgte henne hele veien til våningshuset. Hun strøk hånden over de umalte, grå bordplankene. Det var her hun hørte til, men i morgen måtte hun dra. Hun gikk inn i gangen, så på den bratte trappen som førte opp til loftet. Der sov hun og søsknene på det ene værelset som var. Bortsett fra gangen besto første etasje av stue og kjøkken. Til høyre i stuen var det to senger med et skap imellom. Der sov foreldrene.

Moren sto på kjøkkenet og rørte i grøtgryten. Tidligere på dagen hadde hun bakt hjuringleiv, som Lina, Todne og Tønnes skulle ha med seg i morgen. De tre barna hadde hver sin tine, og moren hadde allerede brettet flatbrødet mens det var mykt, slik at det ble plass til mest mulig.

Lina betraktet moren. Ryggen hennes ristet i det som så ut som lydløs gråt. Det spraket i veden som brant i svartovnen. Lina holdt pusten. Moren så veldig lutrygget og gammel ut der hun sto.

Lina sto helt stille, holdt fortsatt pusten. Blikket hennes gled over det slitte tregulvet, og de små knappenålshullene som borebillene hadde laget.

Moren snudde seg og fikk se henne. – Men, Lina … står du der? utbrøt hun og tørket seg rundt øynene. Akkurat som Lina måtte være sterk overfor søsknene, måtte moren være sterk overfor dem alle sammen. Men Lina visste godt hvorfor hun var så lei seg. Å se moren slik, fikk det til å føles som om hjertet hennes skulle briste.

– Jeg kom akkurat inn, sa hun. – Her er kornet du ba meg hente.

– Takk, du kan sette det på benken.

Lina gjorde som hun sa.

– Det passer bra at du kom, for nå er det kveldsmat, sa moren. – Kan du hente de andre?

Det gikk ikke lang tid før hele familien på sju satt samlet rundt langbordet. Faren satt i høysetet, moren på motsatt ende, og barna på benker på hver langside. Høyt over bordet, på en lang hylle, sto rosemalte tallerkener og skåler.

Moren øste opp grøt til dem alle. Nyven i pannen hennes var dypere enn vanlig. Øynene hennes var utgråtte. Lina kjente uroen i kroppen. Moren var ikke slik hun pleide. Selv bevegelsene hennes var tunge og seige, og da hun skulle sette gryten på bordet, var Lina redd for at hun skulle miste den i gulvet.

Todne satt med senket hode og spiste i taushet. Tønnes trippet urolig med føttene, og spiste ikke stort. Lina hadde det på samme måte. Den tykke byggmelsgrøten svellet i munnen. Ingen sa noe, selv Torje og Sissel var stille.

Etter maten hjalp Lina moren med å rydde og vaske opp – glad for å ha noe å gjøre. Faren la seg på brisken. Det gikk ikke lang tid før øynene hans gled igjen. Todne tok seg av Sissel og Torje, mens Tønnes passet ilden.

Så fort Lina var ferdig med å hjelpe moren, så hun på søsknene: – Nå går vi og legger oss. Vi trenger all den hvilen vi kan få.

De fem søsknene delte to senger. Gjennom vinteren hadde familien spinket og spart på veden så godt det lot seg gjøre, og det hadde vært så kaldt at søsknene hadde klemt seg inntil hverandre i samme seng for å holde varmen de kaldeste nettene.

Torje og Sissel sovnet nesten med det samme, men de andre ble liggende våkne. I mørket antok tvilen og frykten de mest skremmende fasonger.

Lina hadde greid å holde frykten på avstand i hele dag, men nå røynet det på.

– Er du våken? hvisket Todne.

– Ja, svarte Lina lavt.

– Jeg får ikke sove, sa Todne.

– Bare lukk øynene, så sovner du før du vet ordet av det, sa Lina, selv om hun visste bedre.

– Jeg klarer ikke å slutte å tenke på hva som kommer til å skje i morgen, hvisket Todne skjelvende.

– Du vet hva vi skal, sa Lina.

– Tenk hvis vi går oss vill i skogen eller blir tatt av en bjørn? sa Todne. Stemmen brast.

– Det kommer ikke til å skje, sa Lina og strøk søsteren over den nakne, iskalde skulderen.

– Det kan du ikke vite. Skogen er stor.

– Jeg vil ikke bli tatt av bjørn, sutret Tønnes og flyttet seg nærmere Lina.

– Måtte du begynne å snakke om dette nå, Todne? Lina var mer oppgitt enn sint.

– Jeg blir ikke med i morgen, pep Tønnes. – Jeg står opp før alle andre og gjemmer meg!

– Nei, nå må dere holde opp, begge to, sa Lina og hevet stemmen, selv om Torje og Sissel sov. – Vi kommer ikke til å gå oss vill. Det blir et stort følge, og en voksen passer på.

– Lover du at det kommer til å gå bra? spurte han med en stemme som var like naken og kald som søsterens skulder.

– Ja, svarte Lina likefrem. – Jeg lover. Og nå må vi sove. Det blir en lang dag i morgen, og vi trenger den søvnen vi kan få.

Det var stille i noen sekunder, så hvisket både Todne og Tønnes: – God natt.

– Natta, sa Lina, og lukket øynene. Men søvnen ville ikke komme. Isteden ble hun liggende og lytte til vinden som lekte rundt mønet. Tenk om hun kunne vært som vinden og bare flydd sin vei? Sannheten var at hun var like redd som søsknene. Og akkurat som dem, skulle hun begi seg inn i det ukjente. Tenk om hun ikke var så modig likevel? Tenk om hun brøt løftet hun hadde gitt faren?

Hun slapp pusten forsiktig ut og kjente hjertet slå raskere. Hun lyttet. Todne og Tønnes pustet rolig. Endelig sov de, og først nå klarte Lina å slappe av. Til slutt bredte søvnen seg over henne, like mild og behagelig som den mykeste mose, og hun våknet ikke før moren vekket dem til morgenmat.

Ingen sa stort da de samlet seg rundt langbordet. Todne skalv på hendene, og Tønnes, som vanligvis kastet i seg det han fikk servert, pirket i maten.

– Nå må du spise, Tønnes, sa moren mildt.

– Jeg klarer ikke, sa han stille.

– Du trenger all den næring du kan få, brummet faren og la en hånd på skulderen hans og rugget i ham.

Tønnes nikket taust med blanke øyne.

– Dere kommer til å klare dere bra, alle tre, og til høsten sees vi igjen, sa faren og lot blikket gli over dem. – Det er ingen grunn til å henge med hodet.

– Men tenk om vi kommer til folk som er slemme, sa Todne.

– Bare dere gjør det dere skal, kommer det til å gå bra, sa faren med bestemt mine.

Moren senket blikket, og en lett skjelvning gikk gjennom henne.

Verken Todne eller Tønnes sa noe mer.

Så fort alle hadde spist, reiste Lina seg for å hjelpe moren slik hun pleide, men fikk beskjed om å sette seg igjen. – Jeg rydder opp alene i dag. Du må samle krefter til reisen.

Lina tvilte på om hun kom til å få mer krefter av å ikke hjelpe til. Det var bare en liten halvtime til hun og søsknene skulle sette av sted. Isteden passet hun på at Todne og Tønnes fikk med seg alt. Faren hadde lagd hjuringskrin til alle tre, en ransel av tre som de bar på ryggen. Lina strøk hånden over treverket. Det var et fint og forseggjort arbeid. Det var ikke plass til mye i hjuringskrinet, men de hadde uansett ikke med seg stort. En tine som maten lå i og Luthers lille katekisme i tilfelle det ble tid til å lese i den. I tillegg hadde faren lagd hver sin hjuringstav til dem. Staven var av rogn, kraftig og tung med lite kvist. Lina lot fingertuppene gli undersøkende over de mange utskjæringene; spiraler fra øverst til nederst, og kryssende spiraler i motsatt retning. Slike staver skulle etter sigende ha magiske krefter, men Lina visste ikke om hun trodde på det. Foruten dette hadde de bare klærne de sto og gikk i.

Lina funderte på hvordan de skulle klare seg med så lite så lenge, men stilte ingen spørsmål. Hun visste at de skulle gå over ti mil. De fikk bare klare seg som best de kunne, og vann kunne de drikke fra elver og bekker på veien.

Lina tok sekken på ryggen. Todne og Tønnes fulgte hennes eksempel.

Deretter gikk familien samlet ut på tunet. Vinden som blåste ned fra heiene, gikk gjennom marg og bein. Frostrøyken sto ut av munnen, og gåsehuden spratt frem på de bare armene hennes. Lina skuttet seg. Hvordan skulle dette gå? Lina og Todnes skjørt gikk til midt på leggen. Tønnes hadde heller ikke langbukse, for om klærne var for lange, ble de bare våte og skitne nedentil, noe som igjen førte til at de ble fortere ødelagt. Men det kom til å bli kaldt. På føttene hadde de tresko, men de hadde heldigvis på seg lodder som skulle hjelpe mot kulde og gnagsår.

Lina ga moren og de to minste søsknene en klem. Hun var rask, redd for at om favntaket skulle vare for lenge, ville hun bare begynne å gråte. Todne var like rask, men da det ble Tønnes’ tur, klarte han ikke å slippe moren. Tårene rant nedover kinnene hans.

– Nå må du være sterk, godeste barnet mitt, sa moren med en stemme som truet med å sprekke, og frigjorde seg bestemt, men kjærlig fra ham. Hun strøk den ene hånden skjelvende nedover kinnet sitt, leppene bevret.

Lina grep hånden hans. – Kom, så går vi.

– Men jeg vil ikke reise, gråt han og slo armene om moren igjen.

– Vi må, sa Lina, og nå var det hun som var bestemt. – Kom nå!

– Hør på storesøsteren din, Tønnes, sa faren. – Du kan ikke henge i skjørtekantene til mora di.

Tønnes skalv, tårene rant nedover kinnene. Lina måtte kjempe for å holde sine egne tårer i sjakk. Todne skar en fortvilet grimase.

– Kan jeg ikke bli her? Jeg lover å være snill og arbeide hardt på gården. Hardere enn jeg noensinne har jobbet, og jeg skal spise mindre … De desperate ordene rant ut av Tønnes i en fortvilet ordstrøm.

– Dette har vi snakket om, sa faren bryskt. – Nå går du sammen med Lina og Todne!

– Men jeg vil ikke …

– Går du ikke nå, henter jeg bjørkeriset, ropte faren høyt og skjærende.

– Jeg vil mye heller ha juling, gråt Tønnes.

Faren snudde seg tvert og gikk inn i huset. Moren skyndte seg etter med Torje og Sissel i hver sin arm.

Lina dro Tønnes med seg, men hadde bare gått noen få skritt før lillebroren rev seg løs og løp mot huset.

Faren smelte døren igjen. Klikket fra låsen lød som en skuddsalve i Linas ører. Nå var det ingen vei tilbake. Hun følte at motet var i ferd med å svikte henne.

Tønnes kastet seg hikstende ned i sølen foran trappen. Lina skyndte seg etter. Lillebroren boret hendene ned i foreldrenes fotspor som var synlige i sølen. Snørr og tårer rant.

Lina grep hånden hans og dro ham opp. – Nå går vi, sa hun.

– Men jeg kommer ikke til å klare det, hulket han.

– Jo, det gjør du, sa Lina og rufset ham i luggen. – Jeg lover deg at vi kommer til å klare oss, alle sammen, og til høsten kommer vi tilbake med lommene fulle av gryn.

Tønnes tørket tårene.

Lina børstet den verste sølen av klærne hans. Så gikk de hurtig ut til hovedveien og fulgte den til kirken. Store furuer vokste på hver side av veien. Barnålene knaste under treskoene deres.

Lina skottet på Todne og Tønnes, prøvde å smile oppmuntrende. – Dette kommer til å gå bra.

Hun håpet hun hadde rett.