Tore Kvæven

Raudt støv

BOK 1

Roman

Samlaget

Oslo 2023

© Det Norske Samlaget 2023

www.samlaget.no

Omslag: Egil Haraldsen & Ellen Lindeberg | exil design

Kart: Line Monrad-Hansen

Epub-produksjon: Type-it AS, Trondheim

ISBN 978-82-340-0693-7

Did they beat the drums slowly

Did they play the fife lowly

Did they sound the death march as they lowered you down?

No Manʼs Land. ERIC BOOGLE

Det er natt over Kimberley. Ein tynn halvmåne skimrar over nedslitne fjellkjeder og tørre, vidstrekte platå. Som magisk forsølva og som fylt av tause draumars løyndomar ligg landet i månelys.

Ein stad i denne øydemarka, langs sandbankane ved eit uttørka elvefar, gjennom spinifex og tørre kratt, kjem eit dyr. Ein krokodille av veldig tyngd. Klørne skrapar krafsande over stein og grus. Halen slepar over grunnen. Det hender han stoppar, at han senkar seg mot marka, andedraga håse og langtrekte. Men han blir aldri liggande lenge, snart pressar han seg igjen på føtene og held fram vandringa si. Tungsindig, langsamt, målretta. Som veit han at han har berre denne eine natta.

For nokre månadar sidan hadde han sumt langs Timorhavets kystar. Han hadde fylgt landet fyrst mot vest. Sidan sørover. Då regntida byrja, hadde han nådd utløpet av elva, og han hadde kjent lukta av Kimberleys sediment, og mens regnet fekk elva til å koka, gjorde ho sterk, gråbrun og grådig, fekk ho til å stiga ut over sleipe breidder, å flauma over slettene rundt seg og forvandla dei til grunne, vidstrekte flater av vatn, hadde han sumt innover i dette landet. Lenge hadde det lege her som i dvale. No vart det hamra av regn. Snart skulle det igjen bløma.

Han hadde gjeve seg til ein stad der elva var brei og rann sakte, der breiddene hennar var slake, og der han fann tette kratt å skjula seg i når han kraup på land. Drukna dyr kom drivande med straumen, og han åt seg mett og dorsk.

Etter som regntida kom til endes og dei siste dropane fall og dei tunge skyene brotna og dreiv bort, og etter som nye døgn og veker kom, byrja dei grunne flodsjøane igjen å trekka seg attende. Elva rann framleis brun av slam, sand og jord, men ho hadde allereie byrja skrumpa inn. Ein månad seinare døydde ho bort, og berre ei rad kulpar fanst igjen der ho hadde runne.

Krokodillen hadde likevel blitt. Han hadde ikkje kjent uro ved at elvestrekket snevra seg inn og vart grunnare. Han var ein svært gamal krokodille. Han kjende skiftingane mellom årstidene og visste livet kunne bli rikt for den som ligg i skjul i stille vatn i eit land i ferd med å tørka ut.

Han grov seg ut ei hole i kanten av den eine sandbanken, for der å finna kvile og skugge, men størsteparten av tida låg han i vatnet, ofte døsande og oftast som utan interesse for det som rørte seg i krattskogen langs elveløpet. Nokre dagar kraup han halvt på land og låg i sola med kjeften open og auga halvlukka og kaldt plirande mens fuglar og små øgler kom til vatnet for å drikka.

Ein kveld hoppa ein ung wallaby ned den skrånande breidda. Den svarte nasen vibrerte, og dei kvikke auga stira vaktsamt etter farar. Men han var blind for det han hadde framfor seg, og han tok det siste hoppet og skulle til å bøya seg for å drikka. Krokodillen snappa han frå breidda som ein fisk snappar eit druknande insekt frå overflata på ei elv. Det vesle pungdyret forsvann som i ein eksplosjon av villskap og vatn. Det vart drege under, og krokodillen knuste det mellom harde kjevar og svelgde det.

Så kom nye dagar. Langsamt vart vatnet grunnare, og snart gav det han ikkje lenger skjul. Dyr som kom for å drikka, såg den breie, grågrøne, knudrete ryggen hans, eller dei kjende lukta og drog seg attende. Alt som levde og som pulserte og streifa gjennom desse traktene, var vaktsamt. Snart var det berre småfugl og dei minste øglene som kom dit han låg, for å sløkka tørsten.

Enno venta han. Døgna passerte. Her var ingenting som hasta. Men stadig vart vatnet grunnare og gjørma tjukkare. Snart kom det til å vera berre sand og mudder igjen.

Det hende han løfta den lange, tunge skallen mot himmelen. At han freista sjå kva som fanst rundt han. Og ei natt då ein gulkvit halvmåne sleppte seg klar av den låge fjellranda i aust, kraup han på land. Han vart liggande der ei tid, som i ettertanke, så byrja han vandra nedetter langs elvesporet. Ei mektig pendlande rørsle gjennom natta. Sirissane song der han gjekk. Tynne stigande og fallande symfoniar. Men hans eigne andedrag var forpinte og tonlause og blikket hans stirande og olmt.

Han var knapt skapt for vandring som dette, over uttørka land, og stundom senka han seg til marka og vart liggande ei tid, urørleg og med kjeften på klem, men alltid løfta han kroppen fri att og arbeidde seg vidare. Dei korte, sterke føtene stampa over sanden, den lange kjeften med radene av krumme tenner sveipte frå side til side. Han visste vatnet fanst der ute. Han hadde kjent lukta av det.

Ein stad letta ei svartglente og flaug bort, og ikkje lenge etter, frå under eit tett kratt langs den eine elvebreidda, vart ein krageagam vekt til live og glipte usikkert med stirande auge mot dette tunge som kom gjennom natta. Han gjorde seg ingen tankar om kva som var i rørsle, men han sansa skakingane gjennom marka under seg, og med ei hissig rasling gjennom bladverket som hadde halde han skjult, flykta han unna.

Krokodillen gav ikkje akt på lydane rundt seg. Han søkte vatnet. Dette var det einaste. Igjen kjende han ei svak lukt frå ein stad der ute, eit vagt streif i den langsame vinden. Slik fortsette han gjennom det meste av natta, stega hans over marka, skuggen hans under månelyset. Ned elvebankar og skråningar. Over stein og gjennom kratt. Kryssande dette uttørka slettelandet som for ikkje lenge sidan hadde vore dekt av vatn.

Før morgonen kom, låg kulpen framfor han. Ei lang, smal, halvt overgrodd og mørk flate. Han tok dei siste stega, la buken mot breidda, spente frå og lét seg gli uti. Vatnet omslutta den tunge kroppen hans. Det gav han kvile. Han lét føtene henga under seg, og han kjende vatnet var kjølande og godt, og auga hans glipte mot klippesidene, som på begge sider reiste seg som to mørke veggar mot himmelen.

Malaysia, 16. august 2060

Disen var i ferd med å driva unna. Snart skulle regnet stoppa. Snart skulle dei fyrste strålane av sol funkla gjennom lauvverket.

Generalløytnant John Arnhem låg skjult bak røter og breie bregnar. Dropar fall frå augebryna, leppene og det strie svarte håret hans. Ein massiv mann. Ein herda veteran i denne endelause krigen. Nedanfor åskammen der han og dei andre jegerane hadde gått i skjul, låg ei av dei få opne glennene i jungelen. Ei varm, doven og mørkebrun elv svinga seg i halvboge over den vesle flodsletta og forsvann så på ny inn i urskogen.

Arnhems blikk hang ved skuggane i skogkanten. Lydane rundt han hadde opphøyrt. Stilla hadde blitt tung og vedvarande. Nærast fysisk. Som i eit stormauge.

Her skulle det om ikkje lenge bli avgjort om han og dei to patruljane, dei fjorten jegerane han hadde med seg, skulle venda attende til Australia, eller om dei skulle bli igjen i dette fiendens habitat, om dei også sjølv skulle rotna bort i regnskogens fukt og stank.

Han visste fienden var svært nær.

Alltid hadde han blitt dregen mot desse augeblikka, der ingenting var avklart, der terningane var kasta og sekunda balanserte. Var det ikkje hit han alltid hadde vore undervegs? Som i ein ristande flykropp, høgt over Gippslands grøne landskap, like før hoppet og fallet og det som etterpå var i vente. Eller som under landgangen gjennom dei frodande brenningane i Emerald Bay. Eller som i ruinane av det som hadde vore sentrum av Dunedin, på New Zealand, mens tre patruljar av hans eigne jegerar låg i skuggane jamsides han, mens fienden kom, stille og sterkt, og mens han visste tida var inne. Dette stille pustet av fred. Dette innvendige svevet. Det han igjen og igjen hadde funne i denne forbanna krigen, kvar gong terningane på ny vart kasta.

To veker hadde gått sidan den natta dei hadde hoppa ut lågt over jungelen på den malaysiske halvøya. Aksjonen dei skulle førebu og gjennomføra, hadde som målsetjing å setja ein av dei største mobile krigsinstallasjonane til fienden, ein av dei myteomspunne landbaserte hangarkryssarane, ut av spel. Oppdraget hadde vore krevjande. Ei tid hadde han tvilt på om etterretningsinformasjonen dei baserte seg på, stemte, og om åtaket kunne bli ein realitet. Dei hadde lege i skjul på dagtid, og alle nødvendige førebuingar og all rekognosering hadde blitt gjennomført i grytidlege morgonar og seine kveldar. Til sist hadde brikkene falle på plass. Hangarkryssaren hadde kome, alle sprengladningar hadde vore utplasserte, og i nattemørket hadde dei utløyst infernoet dei hadde førebudd, og dei hadde sett den enorme maskinen bryta saman og gå opp i flammar.

Etterpå flykta dei inn i jungelen. Eit sett koordinatar skulle etter planen føra dei til ei skjult flystripe der ein liten transportmaskin venta på å flyga dei ut.

Han hadde trudd det skulle bli enkelt å rista fienden av seg. Dette var blant spesialitetane til jegerane. Å forsvinna. Men fienden hadde vist seg umogeleg å bli kvitt.

Kvelden før hadde dei kryssa eit jungelkledt fjellparti, og i eit av passa hadde dei stoppa og sett seg attende. Jungelen hadde lege mørk, dyster og avstengd under dei, som tyngd av eit manisk samvit, og i den vestlege horisonten, mot dei fjerne skybankane til kyststripa, hadde dei sett lydlause luftkampar bli utkjempa. Jagarane så små som roterande svermar av insekt. Lenger sør hadde tette skvadronar fiendtlege bombefly kunna skimtast som langsame støvkorn mot solnedgangen. Oppblomstringa av lys bombene detonerte, hadde vore giftig og spektakulær.

Dei hadde kopla opp apparatet og køyrt eit søk, og resultatet hadde vore som sist og alt anna enn oppløftande. Fienden nærma seg. Dei fylgde dei direkte i sporet, avstanden no berre tre kilometer. Søket hadde også avslørt det Arnhem allereie hadde mistenkt. Dei kom med blodhundar, store stridsrobotar som i tillegg til å vera utrusta med tyngre våpen også var kapable til å fanga opp lukter med konsentrasjonar ned til enkeltmolekyl. Ein blodhund som hadde identifisert og låst seg på ei lukt, var så godt som umogeleg å sleppa unna. Og han visste at hadde dei ikkje meir enn tre–fire kilometers forsprang når dei nådde flystripa, kom dei til å vera sjanselause, rakettane kom til å plukka dei frå himmelen like enkelt som ein skarpskyttar plukkar fallskjermsoldatar i svevet.

Heile natta hadde dei halde det gåande. Elva dei no hadde under seg, hadde dei kryssa kort etter at morgonlyset kom. Det hadde framleis regna tungt. Dropane hadde spruta i overflata på elva. Dei hadde løfta våpena og ryggsekkane over hovudet. På det djupaste hadde vatnet nådd dei til oppunder armholene.

Kevin Arbuckle, den digre queenslendaren, hadde kommentert at sekkane neppe ville blitt blautare om dei hadde dukka dei under. Like etter hadde han glide på noko på den sleipe elvebotnen. Han forsvann under, og då han igjen dukka opp, hadde han banna og hosta og prusta som ein kvalross. Dei andre hadde smilt. Enkelte hadde ledd. Det hadde gjort dei godt.

Etter å ha vassa i land og klatra opp skråninga gjennom kratt, bregnar og skog hadde Arnhem stoppa og snudd seg og studert elva og den opne glenna og konkludert med at dei neppe kom til å finna nokon betre stad.

Han hadde vinka dei inn, samla dei rundt seg. Fleire av dei hadde vore trøytte på grensa til det apatiske. Det var ikkje mange instruksar som trongst. Dei kunne faget sitt.

– Eg kjem til å venta til me har dei i det opne, sa han, – aller helst til dei begge nærmar seg elva.

Våpenet han hadde over aksla, ei Stocklin halvautomatisk rifle i kaliber .650, vog tett på 20 kg og var det einaste våpenet dei bar med seg som var kraftfullt nok til å kunna bryta gjennom panseret til blodhundane.

Dei hadde spreidd seg langsetter denne smaragdgrøne ryggen, funne gøymestader i det grøne flettverket av vegetasjon dei alle så intenst lengta etter å sleppa unna. Og ventinga hadde byrja. Langsamt hadde lydane frå regnskogen vendt attende. Ein halvtime hadde passert. Så ein til.

Brett Hamersley stod i skjul bak eit velta tre. Ut av den digre morknande stammen grodde kryplianar og andre parasittiske planter. Regnet var i ferd med å ta slutt, og dei siste dropane rann over andletet hennar. Ho hadde lagt framskjeftet på maskingeværet i anlegg mot mose og avskala bork. På langt hald var ho den beste skyttaren i regimentet.

Enno hadde ho ikkje vant seg til lukta av klam jord og rotnande planter. Dette var ikkje hennar land, men det var hennar krig. Ho hadde gjort han til sin. To år hadde gått sidan ho melde seg til teneste.

Ho hadde eit arr over panna og eit over venstre kinn. Kroppen hennar var gjennomtrent, hard av sener og musklar. Også i sinn hadde ho freista gjera seg hard. Det hadde hendt ho hadde greidd det. Oftast ikkje. Som alltid grua ho seg til det som skulle koma, til soldatane ho skulle finna i siktet, liva ho skulle ta, pina ho kom til å kjenna. Og likevel kom ho til å gjera det ho måtte. Det var lenge sidan ho hadde gjeve seg andre val. Frå ho gjekk inn i styrkane, hadde vegen vore blinka ut.

Våpenet hennar var eit mattgrått Lafayette maskingevær, eit skarpskyttarvåpen i kaliber .292. Alle krinsar, brikker og kalkulerande system var nedkopla. Straumførande elektronikk, uansett i kor minimale kvantum, ville blitt oppdaga av dei snusande dronane til fienden. Dei ville ha kome som åtselfuglar til eit daudt dyr.

Ho hata krigen for det han hadde stole frå ho, og for alt han stod for. Ho avskydde det mørke og stinkande i han, det destruktive, det hjartelause. Og like fullt, og trass i at ho visste at i det større biletet var ho utan innverknad, utan signifikans, berre eit støvkorn blant tallause andre, var det hit, til den mest krevjande spesialeininga i det australske forsvaret og til ein av dei mest utsette posisjonane i striden, ho hadde søkt seg. Gjennom dei siste tre månadane hadde ho vore ein av Dronningas jegerar.

Det lågmælte koret hadde stilna. Ein gulgrøn fugl på storleik med ei due svinga ut frå ein usynleg portal i urskogen der nede. Flukta teikna ei skinande og forhasta linje mot det grøne og mørke før han igjen forsvann bak lauvverket. Femten par auge hadde sett flukta hans.

Eit minutt passerte.

Som ved eit piskeslag, slik kom han, den fyrste blodhunden. Han kom ut av den tette skogkanten. Som eit smidig dyr rasa han fram over terrenget. Alle rørsler mjuke og kontrollerte. Ein robot lang som ei stridsvogn og høgare enn ein mann. Jegeranes blikk fylgde han over flodsletta. Dei såg han nå elva, at han syntest å byksa framover, og at vatnet freste og saud han om sidene, og at det steig han over det høge stålbeltet og over dei kamuflerte stålplatene. Berre nokre sekund seinare, som ein ustoppeleg nemesis, spann han opp den andre breidda, slingrande frå side til side, kontrollert av millionar elektriske impulsar, mens vatn, jord og gjørme spruta ut bak det breie beltet.