Tankespinn

STEMMEN I HODET DITT
HVORFOR DEN ER VIKTIG, og
HVORDAN DU KAN TEMME DEN

Ethan Kross

Copyright © 2021 by Ethan Kross

Published in the United States by Crown, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Translation © Panta Forlag, 2021

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Panta Forlag AS

Postboks 84 Lilleaker

0216 Oslo

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-344-0148-0 (ePub)

ISBN 978-82-344-0105-3 (trykk)

Redaktør: Skappel Books AB

Omslagsdesign: Kine Röst Grr Design

Til far, fordi han lærte meg å se innover,
og

Lara, Maya og Dani, mitt beste vern mot tankespinn.

Jeg tror den største utfordringen er å alltid beholde det moralske kompasset. Det er slike samtaler jeg fører inni meg. Jeg måler handlingene mine mot den indre stemmen, som, i hvert fall for meg, er hørbar, er aktiv, den forteller meg når jeg er på rett spor, og når jeg er på feil spor.

– BARACK OBAMA

Stemmen i hodet mitt er et rasshøl.

– DAN HARRIS

Innholdsfortegnelse

Innledning xi

KAPITTEL 1: Hvorfor vi snakker med oss selv

KAPITTEL 2: Når den indre samtalen vender seg mot deg

KAPITTEL 3: Å utvide perspektivet

KAPITTEL 4: Når jeg blir deg

KAPITTEL 5: Styrken og faren ved andre mennesker

KAPITTEL 6: Utenfra og inn

KAPITTEL 7: Sinnets magi

Avslutning

Redskapene

Takk

Noter

Register

Innledning

Jeg sto i stuen i mørket, med fingrene så hardt klemt rundt det klebrige gummigrepet på balltreet i barnestørrelse at knokene hvitnet, mens jeg stirret ut i natten gjennom vinduet og fortvilet forsøkte å forsvare min kone og nyfødte datter mot en galning jeg aldri hadde truffet. Enhver selvsentrert tanke om hvordan dette måtte ta seg ut, eller hva jeg faktisk kunne gjøre hvis galningen dukket opp, var blitt skylt vekk av frykten jeg følte. Tankene som jaget gjennom hodet mitt, gjentok det samme hele tiden.

Det er min feil, sa jeg til meg selv. Jeg har et friskt, nydelig nyfødt barn og en kone som elsker meg, i etasjen over. Jeg har satt dem begge i fare. Hva har jeg gjort? Hvordan kan jeg gjøre det godt igjen? Tankene var som en fryktelig tivolikarusell jeg ikke kunne hoppe av.

Så der var jeg, fanget – ikke bare i den mørklagte stuen, men også i marerittet i mitt eget sinn. Jeg, en forsker som leder et laboratorium spesialisert på studiet av selvkontroll, en ekspert på hvordan man skal temme ustoppelige negative tankespiraler, sto og stirret ut av vinduet klokken tre om morgenen med en knøttliten baseballkølle i hendene, vettskremt, ikke av busemannen som hadde sendt meg et sinnsforvirret brev, men av busemannen i mitt eget hode.

Hvordan hadde jeg havnet her?

Brevet og tankespinnet

Dagen hadde begynt som en hvilken som helst annen dag.

Jeg våknet tidlig, kledde på meg, hjalp til med å mate datteren min, skiftet bleie på henne og kastet i meg en rask frokost. Så kysset jeg min kone og satte kursen ut av døren for å kjøre til kontoret mitt på Universitetet i Michigans campus. Det var en kald, men rolig, solfylt vårdag i 2011, en dag som så ut til å love like rolige, solfylte tanker.

Da jeg kom frem til East Hall, den enorme bygningen med teglsteinsfasaden som huset Universitetet i Michigans sagnomsuste psykologiske institutt, fant jeg noe uvanlig i posthylla. På toppen av bunken med vitenskapelige tidsskrifter som hadde samlet seg opp, lå det en konvolutt, adressert til meg med håndskrift. Nysgjerrig på hva den inneholdt – det var sjelden jeg mottok håndadressert post på jobben – åpnet jeg brevet og begynte å lese det på vei til kontoret. Det var da, før jeg engang skjønte hvor varm jeg var, jeg kjente en strøm av svette sildre langs halsen.

Det var et trusselbrev. Det første jeg noen gang hadde fått.

Uken før hadde jeg hatt en kort opptreden på CBS Evening News for å snakke om en nevrovitenskapelig studie som kollegaene mine og jeg nettopp hadde publisert, som viste at forbindelsen mellom fysisk og psykisk smerte var sterkere enn tidligere forskning hadde tydet på. Hjernen registrerer faktisk emosjonell og fysisk smerte på bemerkelsesverdig like måter. Et knust hjerte, viste det seg, var en fysisk realitet.

Kollegaene mine og jeg hadde vært entusiastiske over resultatene, men vi ventet likevel ikke at de skulle føre til mer enn en håndfull oppringninger fra vitenskapsjournalister på jakt etter en kjapp artikkel. Til vår store overraskelse gikk funnene våre viralt. I det ene øyeblikket foreleste jeg om kjærlighetens psykologi for bachelorstudenter, og i det neste fikk jeg lynkurs i mediehåndtering i et TV-studio på campus. Jeg klarte å komme meg gjennom intervjuet uten å for snakke meg altformange ganger, og et par timer senere gikk nyhetssaken om arbeidet vårt på lufta – en forskers lille kvarter i rampelyset, som i virkeligheten utgjorde omtrent nitti sekunder.

Nøyaktig hva forskningen vår hadde gjort for å fornærme brevskriveren, var uklart, men de voldelige tegningene, de hatefulle skjellsordene og skremmende utsagnene overlot lite til fantasien om vedkommendes følelser for meg, samtidig som de overlot for mye til fantasien om hvilken form dette hatet kunne ta. For å gjøre det enda verre, kom ikke brevet fra et sted langt unna. Et raskt Google-søk av poststempelet avslørte at det var sendt fra et sted bare et titalls kilometer unna. Tankene begynte å spinne ukontrollerbart. I et ondt utslag av skjebnens luner var det jeg som nå opplevde emosjonell smerte, så intenst at det føltes fysisk.

Senere den dagen, etter flere samtaler med universitetsledelsen, befant jeg meg på den lokale politistasjonen og ventet nervøst på at det skulle bli min tur til å snakke med ansvarshavende offiser. Selv om politimannen jeg endte opp med å fortelle historien til, var vennlig, var det ikke mye han kunne si for å berolige meg. Han kunne gi meg tre råd: Ring telefonselskapet og sørg for at nummeret ditt ikke kan oppgis, vær på vakt overfor mistenkelige personer som henger rundt kontoret, og – min personlige favoritt – kjør ulike veier hjem fra jobb hver dag, så ingen kunne lære seg rutinen min. Det var det hele. Spesialenheten kom ikke til å bli utkommandert. Jeg var overlatt til meg selv. Det var ikke akkurat det betryggende svaret jeg hadde håpet på.

På den lange, omstendelige veien hjem langs alleene i Ann Arbor forsøkte jeg å finne ut hvordan jeg skulle håndtere situasjonen. Jeg tenkte: La oss ta en titt på kjensgjerningene. Bør jeg være bekymret? Hva må jeg foreta meg?

Ifølge politibetjenten og flere andre jeg hadde snakket med, fantes det klare svar på disse spørsmålene. Nei, du behøver ikke bli oppjaget over dette. Slike ting skjer. Det er ikke noe mer du kan gjøre. Det er i orden å være redd. Bare prøv å slappe av. Offentlige personer mottar tomme trusler hele tiden, og ingenting skjer. Dette går over.

Men slik var ikke samtalen jeg hadde med meg selv. I stedet ble den fortvilte strømmen av tanker som for gjennom hodet i en uendelig løkke, bare enda sterkere. Hva har jeg gjort? ropte min indre stemme før den slo helt over i min indre hysteriker: Skal jeg ringe alarmselskapet? Bør jeg skaffe meg skytevåpen? Burde vi flytte? Hvor raskt kan jeg få meg en ny jobb?

Forskjellige versjoner av denne samtalen gjentok seg om og om igjen i tankene i løpet av de neste to dagene, og det gjorde meg til et nervevrak. Jeg hadde ingen appetitt, og jeg snakket så ustanselig (og uproduktivt) med min kone om trusselbrevet, at det oppsto et anspent forhold mellom oss. Jeg skvatt voldsomt hver eneste gang jeg hørte det svakeste pip fra barnerommet til datteren vår, og gikk umiddelbart ut fra at det verst tenkelige hadde hendt – i stedet for mer innlysende forklaringer – som en knirkende barneseng, eller en baby med luft i magen.

Og jeg travet frem og tilbake.

I to netter, mens min kone og datter sov fredfylt i sengene sine, sto jeg nedenunder i pysjen med lilleputt-balltreet i hendene og tittet ut gjennom stuevinduet for å passe på at ingen nærmet seg, uten noen plan om hva jeg faktisk skulle gjøre, dersom jeg fant noen luskende utenfor.

I mitt mest pinlige øyeblikk, da angsten var på det høyeste den andre natten, satte jeg meg ned foran datamaskinen og vurderte å foreta et Google-søk på «livvakter for akademikere». Absurd i ettertid, men nødvendig og logisk der og da.

Å se innover

Jeg er eksperimentell psykolog og forsker i nevrovitenskap. Jeg studerer introspeksjon ved The Emotion & Self Control Laboratory, et laboratorium jeg selv grunnla og leder ved Universitetet i Michigan. Vi forsker på de tause samtalene folk har med seg selv, som sterkt påvirker hvordan vi lever. Jeg har brukt hele min karriere på å studere disse samtalene – hva de er, hvorfor vi har dem, og hvordan de kan brukes til å gjøre folk lykkeligere, friskere og mer produktive.

Kollegaene mine og jeg liker å tenke på oss selv som sinnsmekanikere. Vi henter inn folk til laboratoriet vårt for å delta i kompliserte eksperimenter, og vi studerer dem også «ute i det fri», i menneskers daglige vanlige liv. Vi benytter oss av verktøy fra psykologi og andre disipliner – fra fagområder så forskjellige som medisin, filosofi, biologi og datavitenskap – for å svare på spørsmål som: Hvorfor er noen i stand til å oppnå store fordeler ved å vende blikket innover for å forstå følelsene sine, mens andre bryter sammen når de gjør nøyaktig det samme? Hvordan kan noen tenke fornuftig under voldsomt press? Finnes det riktige og gale måter å snakke til deg selv på? Hvordan kan vi kommunisere med mennesker vi er glad i, uten å fyre opp under deres negative tanker og følelser, eller øke våre egne? Påvirker de utallige «stemmene» vi møter i sosiale medier, stemmene i vårt eget hode? Ved å undersøke disse spørsmålene metodisk, har vi gjort mange overraskende oppdagelser.

Vi har oppdaget hvordan spesifikke ting vi sier og gjør, kan forbedre våre indre samtaler. Vi har lært hvordan vi kan dirke opp låsen på hjernens «magiske bakdører» – hvordan visse måter å bruke placeboeffekter, amuletter og ritualer på, kan gjøre oss sterkere. Vi har funnet ut hvilke bilder vi bør plassere på skrivebordet for å komme oss etter følelsesmessige skader (hint: Bilder av moder jord kan være like trøstende som bilder av vår egen mor), hvorfor å klemme et kosedyr kan hjelpe mot eksistensiell fortvilelse, hvordan du bør og ikke bør snakke til partneren din etter en strevsom dag, hva du sannsynligvis gjør galt når du logger på sosiale medier, og hvor du bør legge spaserturen for å takle problemene du står overfor.

Min interesse for samtalene vi fører med oss selv, begynte lenge før jeg virkelig forsto hva følelser er. Fascinasjonen min for den rike, skjøre og evig foranderlige verdenen vi går rundt med mellom ørene, stammer fra det første psykologilaboratoriet jeg satte min fot i: hjemmet der jeg vokste opp.

Jeg vokste opp i arbeiderstrøket Carnasie i Brooklyn, med en far som lærte meg om betydningen av selvrefleksjon fra en påfallende ung alder. Mens foreldrene til de fleste treåringer lærte ungene å pusse tennene regelmessig og opprøre seg vennlig mot andre, prioriterte faren min annerledes. På sin karakteristiske, ukonvensjonelle måte var han mer opptatt av mine indre valg enn noe annet, og oppfordret meg alltid til å «se innover» hvis jeg hadde et problem. Han pleide å si: «Still deg selv det viktige spørsmålet.» Nøyaktig hvilket spørsmål det dreide seg om, fikk jeg aldri helt tak i, men på et vis forsto jeg likevel hva det var han prøvde å få meg til å gjøre: Let etter svar i ditt eget indre.

På mange måter var faren min en vandrende selvmotsigelse. Når han ikke viste fingeren til andre sjåfører i trafikkorkene på bråkete New York-gater, eller heiet høylytt på The Yankees foran TV-en hjemme, kunne jeg finne ham mens han mediterte på soverommet (som regel med en sigarett hengende under den buskete barten) eller leste Bhagavadgita. Men etter hvert som jeg vokste opp og støtte på situasjoner som var mer kompliserte enn hvorvidt jeg skulle spise en kjeks jeg ikke hadde lov til å ta, eller nekte å rydde rommet mitt, fikk formaningen hans større betydning. Skulle jeg be jenta jeg var forelsket i på videregående, på date? (Jeg gjorde det; hun sa nei.) Skulle jeg konfrontere vennen min med at jeg hadde sett at han stjal en lommebok? Hvilket college skulle jeg velge? Jeg roste meg selv over evnen til å tenke klart, og jeg kunne som regel stole på «å se innover» for å komme frem til riktig beslutning (og en dag sa en av jentene jeg var forelsket i, «ja» – og jeg giftet meg med henne).

Det er kanskje ikke overraskende at det nærmest virket forutbestemt at jeg skulle studere psykologi, da jeg begynte på college. Jeg hadde funnet mitt kall. Faget utforsket slike ting som faren min og jeg hadde brukt ungdommen min på å snakke om, når vi ikke snakket om The Yankees; det så både ut til å forklare barndommen min, og peke ut veien mot voksenlivet. Psykologien ga meg også et nytt vokabular. Jeg lærte, blant en mengde annet, at det faren min hadde forsøkt å nærme seg gjennom alle årene med zen-oppdragelse, og som min fullstendig ueksentriske mor hadde gått med på, var forestillingen om introspeksjon.

I grunnleggende forstand betyr introspeksjon simpelthen at man aktivt legger merke til hva man tenker og føler. Det er evnen til introspeksjon som lar oss forestille oss, huske og reflektere over ting, og deretter bruke disse dagdrømmene til problemløsning, oppfinnsomhet og kreativitet. Mange forskere, meg selv inkludert, betrakter dette som et av de viktigste evolusjonære fremskrittene som skiller mennesket fra andre arter.

For faren min hadde tanken alltid vært at evnen til introspeksjon, ville hjelpe meg gjennom alle utfordrende situasjoner jeg møtte. Bevisst selvrefleksjon ville føre til kloke, gunstige beslutninger, og dermed til positive følelser. Å «se innover» var med andre ord veien til et sterkt, meningsfylt liv. Det virket fullkomment fornuftig. Problemet er bare, som jeg snart skulle oppdage, at for mange mennesker er det helt galt.

I de senere år har en solid mengde ny forskning dokumentert at når vi opplever motgang, kan introspeksjon ofte være mer til skade enn til gavn. Introspeksjon undergraver prestasjonene våre på jobben, forstyrrer evnen til å ta gode beslutninger og har en negativ innvirkning på våre personlige relasjoner. Introspeksjon kan også bidra til vold og aggresjon, til et bredt utvalg av mentale forstyrrelser, og til å øke risikoen for fysisk sykdom. Profesjonelle idrettsutøvere kan, hvis de bruker sinnet til å forholde seg til tanker og følelser på gal måte, risikere å miste ferdighetene de har brukt hele sin karriere på å perfeksjonere. Det kan få ellers rasjonelle, omsorgsfulle mennesker til å ta mindre logiske, og til og med mindre moralske beslutninger. Det kan få venner til å flykte fra deg, både i den virkelige verden og på sosiale medier. Det kan forvandle kjærlighetsforhold fra en trygg havn til en slagmark. Det kan til og med få oss til å eldes raskere, både av utseende og hvordan DNA-et vårt er strukturert innvendig. Kort sagt: Altfor ofte kan ikke tankene våre redde oss fra tankene våre. I stedet gir de opphav til noe lumsk.

Tankespinn.

Tankespinn består av de kvernende, negative tankene og følelsene som gjør vår enestående evne til introspeksjon om til en forbannelse, i stedet for en velsignelse. Den setter vår prestasjonsevne, beslutningsevne, relasjoner, lykke og helse i fare. Vi tenker på en tabbe på jobben, eller en misforståelse overfor en vi er glad i, og ender opp overveldet av elendighetsfølelse. Så tenker vi på det igjen. Og igjen. Vi bedriver introspeksjon i håp om å komme i kontakt med vår indre veileder, men finner vår indre kritiker i stedet.

Spørsmålet er selvfølgelig hvorfor. Hvorfor lykkes folk noen ganger med å «se innover» i vanskelige situasjoner, mens de mislykkes andre ganger? Og like viktig, hvordan kan vi få tankene tilbake på rett spor når vi oppdager at introspeksjonen har ført oss på avveie? Jeg har studert slike spørsmål gjennom hele min karriere. Jeg har oppdaget at svarene dreier seg om å endre karakteren til en av de viktigste samtalene i vårt bevisste liv: samtalene vi fører med oss selv.

Normaltilstanden

Et utbredt kulturelt mantra i det 21. århundre er formaningen om å leve her og nå. Jeg innser det kloke i denne leveregelen. I stedet for å gi etter for fortidens smerte eller angsten for fremtiden, heter det, bør vi konsentrere oss om å stå i kontakt med andre og oss selv i nuet. Og likevel, som forsker på menneskesinnet, ser jeg klart hvordan dette velmente budskapet strider mot biologien. Mennesket er ikke laget for å holde fast i nåtiden hele tiden. Det er bare ikke det hjernene våre utviklet seg til å gjøre.

I de senere årene har vi fått nye forskningsmetoder, som undersøker hvordan hjernen behandler informasjon. Da kan vi overvåke adferden mens den finner sted, og slik har vi avslørt noen av menneskesinnets skjulte mekanismer. På den måten har vi også avdekket noe bemerkelsesverdig om vår art: Vi tilbringer mellom en tredjedel og halvparten av vårt våkne liv med ikke å leve her og nå.

Like naturlig som vi puster, «kobler vi oss av» nåtiden, mens hjernen tar oss med til fortidige hendelser, forestilte scenarier og andre interne grublerier. Denne tendensen er så grunnleggende at den har et navn: vår «normaltilstand». Det er den aktiviteten hjernen vår automatisk faller tilbake på når vi ikke er opptatt med noe annet, og ofte også når vi er opptatt med noe annet. Du har utvilsomt grepet tankene i å vandre, som av egen vilje, når du egentlig skulle ha konsentrert deg om en oppgave. Hele tiden glir vi unna nåtiden og over i en parallell, ikke-lineær verden av tanker, ufrivillig sugd tilbake «inni oss» på fra-minutt-til-minutt-basis. I lys av dette får uttrykket «det indre liv» en ny tilleggsbetydning. Mye av livet vårt er «det indre». Så hva skjer når vi glir over i den indre verdenen?

Vi snakker til oss selv.

Og vi lytter til det vi sier.

Menneskeheten har forsøkt å gripe dette fenomenet siden sivilisasjonen oppsto. Tidlige kristne mystikere irriterte seg sterkt over at stemmen i hodet alltid brøt inn i deres stille meditasjon. Noen mente til og med at stemmene var demoniske. Omtrent samtidig i Østen grublet kinesiske buddhister over det turbulente mentale været som kunne skye til det emosjonelle landskapet. De kalte det «vrangforestillinger». Men samtidig mente mange av disse gamle kulturene at den indre stemmen var en kilde til visdom, en oppfatning som er grunnlaget for tusen år gamle praksiser som stille bønn og meditasjon (min fars personlige livsfilosofi). Det faktum at flere åndelige tradisjoner både har fryktet den indre stemmen og tillagt den verdi, sier noe om hvorfor vi fremdeles har en så ambivalent holdning til indre samtaler.

Når vi snakker om å høre stemmer i hodet, tenker folk selvsagt på om det er noe sykelig ved det. Jeg begynner ofte foredrag med å spørre publikum om de snakker med seg selv inni hodet. Det er alltid mange som virker lettet over å se at andre også rekker opp hånden. Uheldigvis kan normale stemmer vi hører i hodet (som for eksempel kan tilhøre oss selv, familien vår eller kollegaer), noen ganger utvikle seg til unormale stemmer som kan være tegn på psykisk sykdom. I slike tilfeller tror ikke den det gjelder at stemmen stammer fra deres eget sinn, men at den kommer fra et annet vesen (fiender, romvesener eller myndighetene, for å nevne noen vanlige hørselshallusinasjoner). Når vi snakker om den indre stemmen, er det viktig å være klar over at forskjellen mellom god psykisk helse og psykisk sykdom ikke er et spørsmål om enten-eller, men alltid handler om gradsforskjeller og kultur. En eiendommelighet ved menneskehjernen er at omtrent én av ti hører stemmer og tilskriver dem ytre faktorer. Vi forsøker fremdeles å forstå hvorfor det er slik.

Til syvende og sist har vi alle en stemme i hodet i en eller annen form. Ordstrømmen er så uadskillelig fra vårt indre liv at selv ikke svekket taleevne kan påvirke den. Noen mennesker som stammer, for eksempel, forteller at de snakker mer flytende i tankene, enn de gjør når de snakker høyt. Døve som bruker tegnspråk, snakker også med seg selv, selv om de har sin egen form for indre språk. Det innebærer at de taust snakker tegnspråk med seg selv, på lignende måte som hørende bruker ord for å snakke med seg selv privat. Den indre stemmen er en grunnleggende egenskap ved menneskesinnet.

Hvis du noen gang taust har gjentatt et telefonnummer for å huske det, eller gjennomgått en samtale på nytt i hodet og tenkt deg hva du burde ha sagt, eller verbalt har ledet deg selv gjennom et problem eller lært deg en ferdighet, har du brukt din indre stemme. Folk flest har nytte og glede av den hver eneste dag. Og når de kobler seg av virkeligheten her og nå, er det ofte for å samtale med denne stemmen og høre hva den har å si – og det kan være en hel del.

Ordstrømmen av tanker er så stri at vi, ifølge én undersøkelse, snakker innvendig med oss selv i en hastighet som ville tilsvart fire tusen ord i minuttet, hvis vi hadde sagt dem høyt. For å sette dette i perspektiv, tenk på at når våre dagers amerikanske presidenter holder State of the Union-talen, inneholder den omtrent seks tusen ord og varer i over en time. Hjernen vår presser nesten like mange ord inn på bare seksti sekunder. Det betyr at hvis vi er våkne i seksten timer om dagen, slik de fleste av oss er, og vår indre stemme er aktiv i halvparten av den tiden, kan vi teoretisk nyte godt av omtrent 320 State of the Union-taler hver dag. Stemmen i hodet har en rask tunge.

Selv om den indre stemmen fungerer godt det meste av tiden, fører den ofte til tankespinn nøyaktig når vi trenger den som mest – når vi er stresset, når mye står på spill og vi står overfor vanskelige følelser, som krever at vi er i likevekt. Noen ganger tar tankespinnet form av en forvirret monolog; andre ganger er den en dialog vi fører med oss selv. Av og til er den en tvangsmessig tilbakevending til tidligere hendelser (grubling), andre ganger er det angstfylte forestillinger om fremtidige hendelser (bekymring). Noen ganger er det fri assosiering fra den ene negative tanken eller følelsen til den neste. Noen ganger er vi besatt av en bestemt ubehagelig følelse eller forestilling. Uansett hvordan den arter seg – når den indre stemmen går amok, og tankespinnet tar den mentale mikrofonen, ikke bare pines vi av våre egne tanker, men de lammer oss. De kan også drive oss til å gjøre ting som saboterer for oss selv.

Og slik er det du ender opp med å titte ut av vinduet i stuen midt på natten med en latterlig liten baseballkølle i hendene.

Gåten

En av de mest avgjørende innsiktene jeg har fått i løpet av karrieren min, er at verktøyet som trengs for å redusere tankespinnet og tøyle vår indre stemme, ikke er noe vi trenger å lete etter. Det ligger ofte helt oppe i dagen og venter på at vi skal ta det i bruk. Det er til stede i våre psykologiske vaner, vår eiendommelige adferd og våre daglige rutiner, og dessuten i menneskene, organisasjonene og miljøene vi samspiller med. I denne boken skal jeg vise deg disse redskapene og forklare – ikke bare hvordan de fungerer, men hvordan de utfyller hverandre, og til sammen utgjør en verktøykasse som evolusjonen har skapt for å hjelpe oss med å håndtere samtalene vi fører med oss selv.

I kapitlene som følger vil jeg bringe laboratoriet til deg, samtidig som jeg også skal fortelle noen historier om folk som har bekjempet tankespinnet. Du skal få høre om det indre livet til en tidligere agent for NSA (National Security Agency), og til Fred Rogers, Malala Yousafzai, LeBron James og en innfødt stamme fra det sørlige Stillehavet, kalt trobrianderne, i tillegg til mange vanlige mennesker som deg og meg. Men for å begynne denne boken, skal vi først se på hva den indre stemmen virkelig er, og alle de fantastiske tingene den gjør for oss. Deretter vil jeg ta oss med til den mørke siden av samtalene vi fører med oss selv, og i hvilken skremmende grad tankespinnet kan være til skade for kroppen vår, vårt sosiale liv og karrieren. Denne uunngåelige spenningen mellom den indre stemmen som en nyttig superkraft, men også som en destruktiv kryptonitt som skader oss, er for meg den store gåten om menneskesinnet. Hvordan kan stemmen som er vår beste veileder, også være vår verste kritiker? Resten av kapitlene vil beskrive vitenskapelig dokumenterte teknikker som kan redusere tankespinnet – teknikker som raskt hjelper oss å løse gåten i vårt eget sinn.

Nøkkelen til å seire over tankespinn, er ikke å slutte å snakke med deg selv. Utfordringen er å finne ut hvordan du kan gjøre det mer effektivt. Heldigvis er både sinnet ditt og verden rundt deg perfekt utformet for å hjelpe deg med å gjøre nettopp det. Men før vi tar fatt på hvordan vi kan kontrollere stemmen i hodet, er vi nødt til å svare på et mer grunnleggende spørsmål.

Hvorfor har vi denne stemmen i utgangspunktet?