Dr Ethan Kross

Lev fullt ut

Indre skift for deg som søker mer liv. Mer mening. Mer frihet

Copyright © 2025 by Ethan Kross

Published in the United States by Crown, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Translation © Pantagruel Forlag AS, 2025

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Pantagruel Forlag AS

Postboks 84 Lilleaker

0216 Oslo

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-344-0173-2 (ePub)

ISBN 978-82-344-0172-5 (trykk)

ISBN 978-82-344-0174-9 (lydbok)

Omslagsdesign: Sofia Kahyaoglu

www.gnistr.net

Til Bubby, fordi hun (uforvarende) fikk meg til å spørre «hvorfor», Mamma, som alltid passet på meg og Lara, Maya og Dani …for alt annet.

Innhold

Innledning

DEL 1: Velkommen til ditt emosjonelle liv

KAPITTEL 1: Derfor føler vi

KAPITTEL 2: Kan du virkelig styre emosjonene dine?

DEL 2: Skift innenfra og ut

KAPITTEL 3: Hva en power-ballade fra 1980-tallet lærte meg om følelser: sansningsskiftere

KAPITTEL 4: Myten om en universalmetode: oppmerkomhetsskiftere

KAPITTEL 5: F**n meg lettere sagt enn gjort: perspektivskiftere

DEL 3: Skift utenfra og inn

KAPITTEL 6: Skjult i åpent lende: Stedsskiftere

KAPITTEL 7: Smittet av en følelse: Forholdsskiftere

KAPITTEL 8: Hovedbryteren: Kulturelle skiftere

DEL 4: Skapt for endring

KAPITTEL 9: Fra å vite til å gjøre: Gjør skiftet automatisk

Til slutt

Takk

Om forfatteren

Register

Noter

Innledning

Ikke spør hvorfor

Da husdøren fløy opp og soldatene stormet inn, innså Dora at hennes første varme måltid på flere måneder i virkeligheten var en felle.¹

Det var vinteren 1943. De siste månedene hadde Dora Kremin og kjæresten hennes, Izzy, holdt til i de snøfylte skogene utenfor Eišiškés, som den gang lå i Polen. De var et ungt par i tjueårene. Før krigen hadde hele livet dreid seg om familie, hjem, felles måltider på fredagskvelden med musikk og moro: et vanlig liv i en liten by. Så kom nazistene på motorsykler. De forsikret jødene i byen om at alt skulle være som før – at alle skulle arbeide sammen og leve sammen. Men ikke lenge etter var det i gang: Gule stjerner. Tvangsarbeid. Plyndrede hus. Folk ble drevet sammen som dyr.

En dag ble Dora stilt opp på landsbytorget, hvor hun hadde pleid å kjøpe egg og ost som barn. Hun skulle skytes, sammen med familie, venner og naboer hun hadde kjent hele livet. Izzy klarte på et eller annet vis å overtale en vakt han husket fra tiden før okkupasjonen til å la henne løpe.

Og hun løp.

Søsteren og svogeren klarte også å komme seg ut av Eišiškés. Sammen med en motstandsgruppe av partisankrigere gikk de fire i dekning sammen med en liten gruppe andre jøder i en bunker i skogen, etter å ha vært innom flere ghettoer i kortere perioder. Snøen lå så dyp at ingen kunne gå ut. De visste at nazistene ville se fotsporene deres, finne dem og skyte dem. I bunkeren kokte de poteter. De overlevde. Så begynte ryktene å gå: Nazistene er på utkikk etter partisaner. De er på vei.

Gruppen forlot bunkeren. De bodde i skogen. De sov i låver, blant hester og kyr, lurte seg ut når mørket var falt på og forsvant før morgengry så de ikke skulle bli oppdaget. De hadde hørt om jøder som betalte de lokale bøndene for å få bli en natt eller to, så de kunne være i skjul og få mat og en seng. Men bøndene godtok bare gull som betaling. Dora og Izzy hadde ikke noe gull.

Det var en polsk bonde som hadde kjent Doras familie før krigen. Det forkomne følget gikk til ham og tigget. Det er vinter, sa de, vi har ikke noe sted å dra. Han lot dem få bli boende vinteren gjennom og bygde en ziemlanka, en lav jordhytte til dem. Sånne ble vanligvis brukt til husdyr.² Han pleide å komme ut med mat til dem. Men så en kveld dukket han opp tomhendt og ba dem komme ut av gjemmestedet.

«Vi går hjem til meg», sa han. «Jeg har lagd middag til alle sammen.»

De iskalde, utsultede og utslitte rømlingene var overlykkelige over å få komme ut av skjulestedet og inn i et virkelig hjem for første gang på flere måneder. Gruppen satt rundt bordet og begynte å spise sammen. Varmen, maten og følelsen av nærhet fikk dem til å minnes de store fredagsmiddagene fra før krigen, som var forsvunnet inn i en slags fjern fortid. Selv om ingen av dem kom fra rike familier, hadde livet vært fylt av kjærlighet, vennlighet og felles glede. I et par minutter følte de det livet, der de hadde følt nær tilknytning til hverandre, vende tilbake.

Så gikk alt veldig fort.

Døren for opp, menn med gevær begynte å skyte, og før Dora visste ordet av det, var rommet senket i mørke. Flere skudd ble avfyrt mens hun krabbet ut på gulvet, desperat etter å komme unna. Senere skulle hun få vite at de væpnede mennene var fra en anti-jødisk polsk milits, og at en av jødene i gruppen hadde blåst ut lyset med vilje, grepet våpenet sitt og skutt militslederen. I panikken hadde mennene i Doras gruppe klart å kave seg ut av vinduet, mens Dora og søsteren krøp sammen under en stor ovn, der hønene lå på egg om vinteren. De holdt hverandre i hånden. Begge holdt pusten.

Senere på kvelden, i mørket, snek de seg ut av vinduet. Da de endelig fant mennene sine, hadde Izzy fått skallen kløvet av slaget fra en riflekolbe. Det dryppet blod nedover ansiktet hans, men han var i live. Dora så at blodet hadde fryst til is på huden hans.

De snek seg over de vinterlige åkrene til en annen bondegård, en annen låve, en annen mulig fiende de måtte be om beskyttelse fra – enda en desperat risiko ved å stole på noen. Men de kunne ikke gjøre annet enn å be om at de ikke skulle bli forrådt – og overleve.

Fortellingen om Dora og bakholdet mot familien lyder kanskje som en scene fra en Hollywood-storfilm om andre verdenskrig, men slik er det ikke. Det er historien om vanlige mennesker som må håndtere helt uvanlige omstendigheter, og som jeg kjente godt.

Dora og Izzy var mine besteforeldre. Etter krigen emigrerte de uten en øre i lommen til Litauen, den gang en del av Sovjetunionen, hvor de giftet seg og hvor Dora fødte moren min. Så flyttet de til Israel, og så til slutt til Canarsie i Brooklyn, hvor jeg vokste opp.

Jeg hadde et spesielt bånd til bestemor. Hun bodde noen kvartaler bortenfor oss og tok seg av meg etter skoletid. Jeg husker hun satt foran huset sitt og så meg sykle frem og tilbake på fortauet, mens hun advarte meg mot å dra for langt. Hun var liten – én meter og femti på en god dag. Men hun var en naturkraft. Hun gikk alltid med knallrød leppestift og forfulgte meg med det jeg kalte «kom deg vekk»-kyss, som ble plassert på begge kinn uansett hvor mye jeg slet for å unngå dem. Dumme folk kunne hun ikke utstå; hennes yndlingsuttrykk hvis noen fornærmet henne, var Å, for en kjøter! Hun hadde ingen formell utdannelse, men evnen til å styre klokt gjennom verden hadde hun i rikt monn. Det måtte nok være sånn, fortiden tatt i betraktning.

Og det var alltid mat hjemme hos henne – mer enn du noen gang kunne orke å spise. Kanskje hun ville at jeg skulle få oppleve overflod, siden hun hadde opplevd mangel. Når jeg kom inn av døren hennes etter skoletid, hadde hun alltid digre måltider stående klare, som hun nødet og nødet meg til å spise (ikke overraskende var jeg overvektig som barn). Til denne dag har jeg aldri fått noe Michelinstjernemåltid som kunne måle seg med den søte eksplosjonen av karamellisert løk som lå gjemt i hennes matzo-kjøttboller, perfekt avstemt mot saltet i den hjemmekokte kyllingbuljongen, eller den søte og krydrede nudelpuddingen garnert med ananas.

Hun var som en mor nummer to. Og hver eneste dag viste hun at hun elsket meg. Men hun var ikke til å spøke med – hun var knalltøff. Og hun snakket aldri om krigen. Unntatt én dag i året.

–

Hvert år på en kald høstsøndag skjedde det samme. Moren min kom og hentet meg fra fotballtreningen, fremdeles med fotballsko på, og vanligvis med sølete drakt, for å ta meg med på en minnedag for holocaust³ som besteforeldrene mine arrangerte sammen med andre overlevende. Det var der jeg første gang fikk høre bestemor fortelle om da hun bodde i skogen, gikk i dagevis uten mat og overlevde vinteren i en tynn kjole og kåpe. Det var her jeg hørte henne fortelle om da hun fikk vite at moren, bestemoren og hennes yngre søster var blitt massakrert i en grøft bortenfor landsbytorget, og hun innså at farens raske farvel fra huset de gjemte seg i var de siste ord hun noen gang ville få høre fra ham.

Der jeg satt i den varme synagogen hvor møtet fant sted, på harde trebenker som jeg trodde var ubehagelige fordi jødisk lov krevde det, så jeg for meg hvordan det ville føles hvis det var meg: frykten for en ukjent skjebne, angsten under forfølgelsen, raseriet over å bli forrådt, den ufattelige sorgen over de kjære du har mistet.

Det er ikke nøyaktig sånn et barn vil avslutte helgen etter å ha spilt fotball med kameratene.

Men det som virkelig forbauset meg, var bestemors tårer. Bortsett fra akkurat den dagen, så jeg henne aldri gråte eller uttrykke sorg. Men én dag i året kom alle følelsene rennende ut. Og med historien kom tårene også. Besteforeldrene mine hulket, de hylte til og med. Dette var mennesker jeg vanligvis kjente som stabiliteten selv, noe som gjorde dette utbruddet av rå følelser enda mer opprivende.

Mine besteforeldres historier fylte meg med spørsmål: Hvordan klarte de å holde ut grusomhetene, og overleve så de kunne ha et normalt, lykkelig liv, når så mange andre ikke gjorde det? Hvordan klarte de å håndtere traumet de hadde vært gjennom? Og hvorfor holdt de alle disse følelsene innestengt året gjennom, unntatt på akkurat denne dagen?

En kveld da jeg var og spiste middag hos bestemor, det var mens jeg gikk på ungdomsskolen, slapp jeg plutselig ut all nysgjerrigheten jeg hadde holdt tilbake så lenge.

«Bubby», sa jeg, og brukte det jiddiske kjælenavnet for bestemor. «Hvorfor forteller du meg aldri om det som skjedde under krigen?»

Bestemoren min møtte spørsmålet mitt med en lang taushet. En uvant stillhet senket seg over kjøkkenet mens jeg stirret på henne over bordet og ventet på et svar. Til slutt svarte hun. «E-tan», sa hun, siden hun ikke kunne uttale navnet mitt ordentlig med den tunge østeuropeiske aksenten sin. «Kjære vennen min, ikke spør ‘hvorfor’.»

Det var en variant av det hun alltid sa når jeg plaget henne med spørsmål om krigen: «Ikke spør hvorfor».

Jeg skjønte hvorfor hun sa det: Noen ganger finnes det ikke noe svar, og det skaper bare lidelse når vi leter etter dem. «Hvorfor» er bare en kilde til smerte. La det ligge, gjør leksene dine, ta en tur på sykkelen med vennene dine. Vær glad for det livet du har.

Men spørsmålene mine ble bare flere. Som voksen ble jeg en som gransket følelser. Jeg begynte å stille spørsmål ikke bare ved mine besteforeldres kamp med følelsene, men også andre menneskers mer dagligdagse opplevelser med å takle emosjonelle hindringer de hadde opplevd, inkludert mine egne.

Hvorfor ble faren min, som vanligvis var så tålmodig og medfølende, en sånn rasende villmann når han kjørte gjennom New York City (til baksetepassasjerens, hans sønns, store frykt og skam)? Var den dype interessen hans for transcendental meditasjon et redskap han hadde kommet over som motmiddel mot det ukontrollerbare temperamentet når han kjørte bil?

Hvorfor tenkte min venninne Amy stadig vekk – igjen og igjen og igjen – på om hun ville komme inn på førstevalget sitt blant universiteter, når det bare gjorde henne mer fortvilet? Og hvorfor trodde hun det hjalp å ha den samme samtalen med meg om angsten sin hver gang vi snakket sammen?

Hvorfor var jeg fryktløs på fotballbanen, men lammet av magepine før jeg ba ut jenter på date på videregående, og trengte oppmuntring fra faren min og vennene mine før jeg torde ringe dem opp?

På universitetet så jeg nære venner, folk med masse utstråling som hadde vært stjerneelever på videregående, som brukte alkohol og narkotika for å styre følelsen av å være en bedrager under førsteåret. Jeg så en slektning som var ateist bli religiøs for å takle sorgen ved tapet av kona.

Det virket som om vi bare snublet av gårde, alle som en, mens vi innimellom kom over en midlertidig løsning som holdt følelseslivet på plass. Noen ganger hjalp det med slike improviserte verktøy. Andre ganger ble det bare verre. Alt virket så tilfeldig, usammenhengende og ineffektivt.

Hvordan forholder man seg til sånne spørsmål? Bestemors råd den gangen for mange år siden var enkelt: Ligg unna. Ikke spør hvorfor.

Spol raskt 35 år frem i tiden. Jeg er nå professor ved University of Michigan, hvor jeg grunnla og er leder for The Emotion and Self-Control Laboratory (Laboratorium for emosjoner og selvkontroll), en lab som spesialiserer seg på å stille «hvorfor»-spørsmål om emosjoner.

Jeg ser for meg bestemor riste på hodet med en irritert latter.

Inntil ganske nylig hadde den etablerte vitenskapen samme holdning til emosjoner som bestemor: De fleste forskere betraktet følelser, humørsvingninger og andre emosjonelle fenomener som en gåtefull svart boks som var umulig å måle, og grunnleggende sett ikke verdt et «seriøst» studium. Men i årene som er gått siden jeg først ble interessert i å forstå folks strev med emosjoner, har det funnet sted et jordskjelv på psykologiens område. Emosjoner, som en gang var marginalisert og knapt nok ble forsket på, har blitt et forskningsfelt fullt av aktivitet. Det tiltrekker seg forskere fra mange disipliner, og de kaster lys over mange av de samme spørsmålene om emosjoner som jeg stilte meg selv som ungdom. Nå har vi tilgang på en langt bedre forståelse av emosjonenes vitenskap – en vitenskap som lærer oss hva emosjoner er, hvorfor vi har dem, og, viktigst av alt sett fra mitt ståsted, hvordan vi kan håndtere dem effektivt.

Disse store, universelle og tidløse temaene er det jeg vil ta opp i denne boken. Så lenge vi mennesker har vært på denne planeten, har vi slitt – noe voldsomt – med emosjonene våre. Mange av redskapene vi har tatt i bruk for å styre dem, viser seg å være ikke direkte bærekraftige over tid. Enkelte av dem er faktisk et ganske uhyggelig syn.

Midt på 1860-tallet kom en amerikansk diplomat⁴ over en merkelig gjenstand på en reise gjennom Peru. Ephraim George Squier – som var arkeolog i tillegg til diplomat – oppsøkte en bekjent som samlet på gamle artefakter. Hun inviterte Squier inn og lot ham få se hennes store samling av inkaskatter. Etter å ha beundret en mengde steinfigurer, skulpturer og andre ting hun hadde samlet, la han merke til noe ganske spesielt: et stykke av en hodeskalle fra en gammel inkagravplass.

Det er ikke så uvanlig at arkeologer finner gamle hodeskaller, men dette var ikke noen vanlig fortidslevning. Et nesten symmetrisk kvadrat, omtrent 1 cm i firkant, var blitt hakket ut av pannebeinet. Det er skalleområdet som sitter over øynene og omslutter det prefrontale cortex – den delen av hjernen som gjør det mulig å planlegge, styre livet og tenke rasjonelt. Mange gamle hodeskaller var selvsagt blitt funnet med skader, men da var det vanligvis uregelmessige brudd, som antagelig skyldtes traumer eller påvirkning fra elementene. De fire kirurgisk presise utskavningene på denne inkaskallen fortalte en annen historie.

Squier sendte skallen tvers over Atlanterhavet for å få den undersøkt av den berømte franske kirurgen dr. Paul Broca,⁵ en av verdens fremste eksperter på menneskets hodeskalle. Etter å ha gransket kraniet, kom Broca frem til at det firkantede hullet var et tydelig bevis for et kirurgisk inngrep fra førkolumbisk tid, som hadde vært utført mens personen fremdeles var i live.⁶

Hullet i denne inkaskallen stammet fra en metode som nå er allment anerkjent som den første kirurgiske teknikken i historien: trepanering, eller å lage hull i folks hodeskalle.⁷ At våre fjerne forfedre var i stand til varsom trepanering av folks skaller er imponerende. Men enda mer imponerende er grunnen til at de antagelig foretok dette inngrepet: å hjelpe folk med å styre emosjonene sine.⁸

Tygg på den et øyeblikk: En av de eldste kjente formene for kirurgi ble brukt for å hjelpe folk med å regulere følelser.

Det er umulig å finne ut nøyaktig hvilke emosjonelle lidelser som krevde at man fikk hakket et hull i hodet for tusener av år siden.⁹ Historikere antar at teknikken ble brukt for å hjelpe folk med å takle ekstreme tilfeller av depresjon, mani og andre tilstander som har med dårlig regulerte emosjoner å gjøre. Noe vi kan si med sikkerhet, er at det ikke var en god idé å hakke hull i noens hode for å gi emosjonell lindring. Men når du ser på hvordan vår art har håndtert emosjoner like siden skallehakkingens tid, skjønner du at det alltid har vært en hard kamp. Og like lenge som vi har slitt med følelsene våre, har vi prøvd å finne noe å regulere dem med.

Igler.

Eksorsisme.

Heksebrenning.

Vi har oppfunnet noen¹⁰ påfallende kreative (og grusomme) måter å styre følelser på. På sekstenhundretallet var det en anerkjent metode mot sterk sorg¹¹ å presse et rødglødende jern mot hodeskallen, mens man noen århundrer senere fremhevet mineralvann som et prima middel mot stress. Og enda så grusomt vi synes trepanering virker i dag, levde trepaneringens ånd videre inntil for noen ganske få tiår siden, i form av lobotomi, der en kirurg hevet et øyelokk, stakk et instrument formet som en isøks gjennom øyehulen og pirket rundt i det frontale cortex for å kutte viktige nevrale forbindelser. Den portugisiske nevrologen António Egas Moniz fikk faktisk en delt nobelpris i 1949¹² for denne prosedyren, brukt som en kur mot ekstreme emosjonelle tilstander. Oppbygningen av DNA, oppdagelsen av insulin, utviklingen av MR-teknologi – Moniz nådde samme anerkjennelse for sin prosedyre som disse eksepsjonelle oppdagelsene. Vi mennesker har betraktet emosjoner som så forvirrende – så ødeleggende – at vi har henfalt til å skrape hull i hodet, stikke inn tungmetaller og koble ut deler av hjernen bare for å gi litt lindring.

Og akkurat som våre forfedre sliter vi på det emosjonelle området.

Universitetene er fulle av studenter som trenger ekstra støtte for å takle emosjoner. Storbritannia og Japan har ministre for ensomhet, mens USAs Surgeon General,¹³ den høyeste embetspersonen for offentlig helse, har gjort bekjempelsen av ensomhet til et prioritert nasjonalt mål. Store selskaper investerer millioner i programmer som skal hindre utbrenthet. Selv «The Boss», Bruce Springsteen,¹⁴ har snakket om sin kamp mot depresjonen. Vi installerer apper på telefonene våre for å holde stressnivået i sjakk. Vi bruker penger vi ikke har i en velværeindustri som lover oss å bli bare litegrann lykkeligere. En rapport viser at det i 2020 var omtrent 1 av 4 voksne i USA som tok en pille hver dag for å kontrollere emosjonene sine, piller som kan ha mange bivirkninger.

Inngrepene har utvilsomt blitt bedre siden iglenes og lobotomiens dager. Metodene våre er blitt mer varsomme – og mindre destruktive. Fremskritt på samtaleterapiens område, psykofarmakologiske nyvinninger og blandingen av gamle og moderne kontemplative tradisjoner har gitt oss nye muligheter for å lindre emosjonelle lidelser. Men til tross for denne innsatsen går statistikken for psykisk helse og trivsel i feil retning, og den blir bare verre. Mer enn en halv milliard¹⁵ mennesker verden over – altså 1 av 16 – lider av en form for depresjon og angst, plager som årlig koster den globale økonomien vanvittige en billion dollar.

En billion dollar.

Lappverksløsninger finnes et utall steder, fra irrgangene på internett til bibliotekets støvete hyller. Mange av oss kombinerer derfor flere forskjellige metoder, som spenner fra å være til dels effektive til direkte skadelige, uten egentlig å forstå hvordan kombinasjonen av dem hjelper (eller ikke hjelper) oss. Litt meditasjon her, en kald dukkert der, litt kognitiv restrukturering, kanskje en drink eller fem for å roe ned.

Folk som er flinke til å styre emosjonene¹⁶ sine, er til gjengjeld mindre ensomme, har mer tilfredsstillende sosiale relasjoner og er mer fornøyde med livet. De er mindre utsatt for økonomiske problemer, begår færre forbrytelser og presterer bedre på skole og jobb. Og de er friskere fysisk også; de beveger seg raskere, ser mer ungdommelige ut på fotografier, eldes ikke like raskt biologisk og lever lenger. For å si det enkelt, evnen til å kontrollere følelsene handler ikke bare om å unngå livets mørke side; den handler også om å berike tilværelsens positive, byggende og belønnende dimensjoner.

Spørsmålet vi nå står overfor er det samme som antagelig inspirerte våre forfedre til å bore hull i hodet: Hva gjør vi med alle disse følelsene?

I 2021 utga jeg min første bok: Tankespinn: Stemmen i hodet ditt. Hvorfor den er viktig, og hvordan du kan temme den.¹⁷ Det viktigste spørsmålet der var: Hvorfor slår våre forsøk på å jobbe oss gjennom negative følelser ofte tilbake på oss selv, slik at vi føler oss verre? Hva forteller vitenskapen oss om hvordan vi kan øke vår evne til selvrefleksjon?

Rett etter at jeg utga boken, dro jeg ut på en lengre bokturné som varte i to år. Etter presentasjonene pleide folk å komme opp til meg for å prate. De var takknemlige for boken og ga meg tilbakemeldinger om hvordan den hadde hjulpet dem. Det var godt å høre. Men de hadde spørsmål – masse spørsmål – om emosjoner mer generelt og hvordan man skulle håndtere dem:

Skal jeg alltid være til stede i øyeblikket?

Kan du virkelig styre emosjoner?

Hvorfor sliter jeg med å gjøre det jeg vet jeg burde gjøre i øyeblikket?

Det var som om jeg nettopp hadde lært dem om hjertesykdommer. De var veldig glad for det, men trengte også hjelp til å håndtere infeksjoner, diabetes og kreft.

Folk snakket om å ha foreldre og sjefer som bare avfeide følelsene deres. De slet med å definere hva en emosjon var og spurte meg hvorfor de aldri hadde fått lære å styre dem da de vokste opp. Jeg overdriver ikke når jeg forteller at noen hadde tårer i øynene når de kom til meg med de spørsmålene. Og det var alle slags folk: eliteidrettsutøvere, ledere, tenåringsforeldre, folk i elitestyrkene, alt du kan tenke deg.

Det jeg fikk klart for meg akkurat da, var hvor nysgjerrige folk var på sitt emosjonelle liv, og hvor motivert de var til å holde styr på det. Derfor bestemte jeg meg for å skrive denne boken. For at du skulle få en plan for å forstå emosjonene dine – hva de er, hvorfor de er viktige og hva du kan bruke dem til.

Emosjonene våre, både de positive og de negative, er verktøy vi bruker for å navigere oss gjennom verden. De påvirker hvem vi forelsker oss i og hvem vi hater. De motiverer oss til å bli lenger på jobben for å oppfylle drømmene våre, og til å dempe ambisjonene når de ikke er til nytte lenger. De kan fylle livet med helse og livskraft, eller de kan tappe oss for energi når vi mister av syne det som betyr noe. Og de er ofte det som utgjør forskjellen mellom å opprettholde nære bånd med andre eller å bli nedsyltet i konfliktfylte forhold. Og likevel, enda så dyp innflytelse de har på livet vårt, er det få som har fått en vitenskapelig basert veiviser som kan skru styrken på følelsene opp eller ned, eller forflytte dem elegant fra én emosjonell tilstand til en annen.

De siste tjue årene har vi sett en vitenskapelig renessanse for vår forståelse av denne følelsesmekanikken – de psykologiske og nevrale mekanismene som forklarer hvordan emosjoner virker – og en eksplosjon av nye metoder som kan måle og teste disse kreftene. Med nevrovitenskapelige teknikker kan vi visualisere hvor og hvor fort forskjellige hjernenettverk blir aktivert når folk opplever og kontrollerer emosjonene. Med smarttelefoner og -klokker kan vi se folks emosjonelle reaksjoner utfolde seg organisk i sanntid mens de beveger seg omkring. Med internetteknologi kan vi kjøre eksperimenter på store grupper av personer spredd over hele kloden og samle inn hittil utenkelige mengder data.

Disse nyvinningene, i kombinasjon med mer tradisjonelle eksperimenter, har snudd om på våre tradisjonelle teorier om emosjoner. Vi har for eksempel funnet ut at nøkkelen til emosjonell frelse ikke alltid krever at man lever i nåtiden,¹⁸ og at negative følelser ikke trenger å være skadelige, men noen ganger kan hjelpe oss på overraskende måter.¹⁹

Og viktigst av alt er kanskje oppdagelsen av at det ikke finnes noen universalløsning²⁰ på emosjonelle problemer. Ville du noen gang tatt bilen din til en mekaniker og forventet å få fikset den med bare ett verktøy? Selvsagt ikke! Biler er kompliserte, dynamiske maskiner som krever forskjellige typer verktøy til forskjellige slags problemer. Det samme gjelder for oss. Våre emosjonelle behov endres fra situasjon til situasjon, person til person, og uten tvil fra dag til dag – selv fra øyeblikk til øyeblikk. Vi trenger mange slags verktøy for å oppfylle de behovene. Og her er en god nyhet: Du har dem allerede!

Aller først må vi forstå det jeg kaller viktige emosjonelle «skiftere», som vi alle har inni oss. Vi kan utnytte sansene slik at de automatisk skifter om på emosjonene våre. Vi kan bruke oppmerksomheten strategisk for å overvinne vår største frykt og få gode opplevelser. Og vi kan se vanskelige omstendigheter i et nytt perspektiv, så vi klarer å håndtere våre mest smertefulle emosjonelle tilstander. Disse emosjonsskifterne hjelper oss med å gå fra én emosjonell tilstand til en annen, så vi kan dempe eller forsterke følelser.

Hver av disse «indre skifterne» kan også aktiveres av krefter utenfor oss – stedene vi er på, menneskene vi omgås og familier, organisasjoner og kulturelle institusjoner vi tilhører. Ved å forstå hvordan forskjellige «ytre skiftere» påvirker oss, kan vi sette oss selv i stand til å ta smarte valg om hvordan vi samhandler med dem for å styrke kraften i verktøyet vi har inni oss.

Hvordan og når vi skal bruke disse skifterne, og hvilke som passer til jobben – det skal vitenskapen bak denne boken hjelpe deg med å finne ut av. Tenk på den som en bruksanvisning²¹ til programvaren du allerede har, men som du kanskje ikke utnytter fullt ut.

På de følgende sidene skal jeg fortelle om oppdagelser fra mitt og andre laboratorier som har gjort disse innsiktene mulige. Du skal også få lese sterke, overraskende historier om følelsesregulering fra et rikholdig persongalleri: Fra en lykkeguru til en amerikansk marineinfanterist med kjernevåpentilgang og en myk side, og dessuten vanlige folk som deg og meg, som plutselig snubler over løsninger som fungerer (eller ikke fungerer). Disse historiene viser oss hvordan forskjellige slags skiftere som vi alle har tilgang til, kan tilpasses slik at de hjelper oss med å takle det jeg virkelig tror er en av de største utfordringene vi møter som art: å styre vårt emosjonelle liv.

Ubevisste tanker kan komme til uttrykk på merkelig vis.

Rundt tjue år etter at jeg stilte bestemor det første «hvorfor»-spørsmålet, utga jeg min første vitenskapelige artikkel, en milepæl i en akademikers karriere. Og hva het den?

«Når det ikke er skadelig å spørre ‘hvorfor’»²²

Det trenger ikke gjøre vondt å ta en nærmere kikk på følelseslivet. Det kan være lærerikt. Ikke bare for å skjønne vårt eget følelsesliv bedre, men også for å hjelpe andre. Vårt første skritt? Å besvare det mest grunnleggende av alle spørsmål: Hva er egentlig emosjoner, og hvorfor er det ofte så vondt og vanskelig å holde styr på dem?