Antti Tuomainen

Kaninfaktoren

Originaltittel: PALM BEACH, FINLAND

Copyright © Antti Tuomainen 2017

© 2022 Antti Tuomainen

Norsk utgave: Copyright © Bonnier Norsk Forlag, 2023

www.bonnierforlag.no

Oversettelse ved Punktum forlagstjenester AS

Omslagsdesign: Koitz Animation & Graphics

Omslagsfoto: Shutterstock

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-347-0463-5 (ePub)

ISBN 978-82-347-0461-1 (trykk)

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bonnier Norsk Forlag er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Nå

Jeg ser inn i kaninens øyne idet lampene plutselig slukner.

Jeg klemmer tuben med superlim av industristandard i venstre hånd, i den høyre holder jeg skrutrekkeren, og jeg lytter.

Kaninen ser ut til å vokse i halvmørket. Hodet svulmer, øynene er runde, de spisse ørene strekker seg oppover og ser ut til å forsvinne, fortennene bøyer seg som støttennene til en elefant. På et øyeblikk ser den tre meter høye figuren ut til å ha blitt dobbelt så lang, dobbelt så bred og betydelig mer truende. Det er som om den ruger på et mørke. Nå føles det som om den ser på meg som på en fristende gulrot.

Naturligvis er ikke noe av dette sant. Den enorme, tyskproduserte kaninen er lagd av metallforsterket plast.

Anlegget er utformet som en stor hall, det er høyt under taket. Hallen er tom. Gøy-ohoi lukter fremdeles av lekende barn og hurtigmat, og den søtemne duften av bakverk synes å finne veien helt inn i klærne.

Jeg står mellom Rutsjeberget og Varantoget, og jeg venter. Stigen ved siden av meg kaster en lang skygge over gulvet. Det lyser fra lampen over inngangen og fra alle maskinene og attraksjonene av varierende størrelse som står overalt i anlegget. Resultatet er et disig, melkeaktig skinn, toppet med det grønne lyset fra nødutgangene, standby-oransje og strømbryterrødt.

For ganske kort tid siden hadde jeg tenkt at det at lampene plutselige sluknet, mest sannsynlig skyldtes strømbrudd eller teknisk feil. Men den siste tidens hendelser har lært meg at det som i samsvar med sannsynlighetslæren en gang virket rimelig, som oftest ligger utenfor mulighetenes grense. Og omvendt: Hele livet mitt består i dag av noe som jeg før i tiden hadde kunnet avfeie med en enkel sannsynlighetskalkyle og en dose risikoanalyse.

Fottrinn. Jeg vet ikke hvorfor jeg ikke har hørt dem før nå.

De siste besøkende har gått for flere timer siden. De siste som jobber her, gikk hjem for en halvtime siden.

Siden har jeg jobbet alene, kontrollert attraksjoner og maskiner og krøpet gjennom Jordbærlabyrinten med gummihansker på hendene. Barn etterlater seg alle mulige ting i labyrinten, alt fra mat og klær til innholdet i bleiene sine. Jeg har klatret og klamret meg fast på diverse klatrestativ, avsatser og døråpninger, vasket Spøkelsestunellen og flere av bilene i Skilpaddeløypa, kontrollert at lianene i Eventyrborgen ikke har viklet inn seg i hverandre, at de er grundig festet til stolpene og klare for morgendagens klåfingrede tarzankopier. Etter det startet jeg jobben med den ødelagte kaninen. Jeg vet ikke hvordan noen har klart å få det høyre øret til å løsne. Øret stikker ut fra hodet to og en halv meter over bakken. Våre besøkendes gjennomsnittshøyde er et sted rundt én tjue, og medianen enda kortere.

Med en viss nøyaktighet lokaliserer jeg fottrinnene til å komme fra området ved kafeen Den sprø kaken. De kommer fra noen som forsøker å bevege seg så stille som mulig, men med en kroppsbygning som gjør det umulig.

Jeg flytter meg noen meter til siden, så tar jeg et par raske skritt tilbake mot Eventyrborgen. I samme øyeblikk får jeg et første glimt av den nye besøkende. Den undersetsige mannen er kledd i mørke klær og går så stille han kan. Det ser ut som om han leter etter meg ved føttene til kaninen, men jeg har allerede søkt tilflukt i de beskyttende skyggene ved garasjen til Skilpaddeløypa. Jeg fortsetter baklengs mot inngangen til Eventyrborgen. Derfra går det en sti inn bak Det hemmelige fossefallet. Det er selvfølgelig ikke noe ordentlig fossefall, det er en klatrevegg lagd av blå tau. Å ta seg inn i Eventyrborgen er én ting, men å ta seg ut igjen er noe helt annet. I hvert fall har jeg ingen planer om å forsøke å rømme i en av skilpaddebilene, de har en toppfart på ti kilometer i timen.

Mannen har stoppet foran kaninen. Jeg ser ham i profil. Nødutgangsskiltet over inngangsdøra lyser ham opp bakfra og danner en giftgrønn glorie rundt det barberte hodet. Han har noe i høyre hånd. Både mann og kanin står omtrent tjue meter foran meg, en anelse til høyre. Inngangen til Eventyrborgen ligger omtrent sju meter til venstre for meg. Jeg tar noen lydløse skritt. Jeg har kommet halvveis, da mannen plutselig snur seg. Han ser meg og løfter hånden.

En kniv.

Heller en kniv enn en pistol. Utvilsomt. Men jeg har ikke tid til å regne på sannsynligheter.

Jeg kaster meg inn i Eventyrborgen. Jeg tar meg forbi det første stoppet, den vinglete trappen, og hører mannen bak meg. Han roper ikke til meg for å be meg om å stanse, han roper ikke noe. Han vil drepe meg. Rommet med det skrånende gulvet er utstyrt med rekkverk, noe som gjør det lettere for meg å forsere det. Å flykte fra noen er betydelig vanskeligere og mye mer tidkrevende enn man skulle tro. Lys siver inn gjennom to plastvinduer. Mannen dukker opp i åpningen inn til rommet. Han stopper, kanskje for å få et overblikk over situasjonen. Så stormer han mot meg. Med den ledige hånden tar han tak i rekkverket for å få opp farten, han griper det som om det hadde vært en stang for vektløftere. Det fungerer, og jeg begynner å tvile på planen min.

Jeg kommer fram til døren og går inn i den fire meter lange, fritt roterende Snurretunnelen. Jeg faller øyeblikkelig over ende og lander på høyre side. Tunnelen snurrer som om den adlyder sine egne lover, uavhengig av omverdenen. Jeg ramler over ende noen ganger før jeg til slutt klarer å kare meg opp på alle fire. Jeg kryper mot åpningen i den andre enden av tunnelen. Den digre mannen går inn i Snurretunellen og mister balansen. Det er helt umulig å holde balansen når man krabber på alle fire. Jeg hører hvordan mannen ramler mot vegger og gulv i tunellen. Han skriker ikke. Lyden han støter ut er snarere noe i retning av en høy grynting, nesten en knurring. Vi ruller rundt i trommelen som to sanseløse svirebrødre.

Han tar innpå meg.

Jeg klarer å komme meg fram til enden av Snurretunellen, jeg kryper videre én meter, og så enda en, før jeg kravler meg opp på beina. Verden gynger og snurrer, det er som å gå i storm. Jeg kommer fram til det som kort og godt kalles Stolpene. Det er en rekke stolper med små plattformer, utformet for betydelig mindre føtter enn mine, og disse plattformene utgjør en del av planen min. Dette er grunnen til at jeg har holdt hardt fast i tuben med superlim. Jeg skrur av korken og klemmer ut limet på stolpene bak meg. Mannens framdrift stoppes av at han forsøker å holde balansen, noe som får limet å virke desto mer effektivt på skosålene hans.

Jeg vakler videre mens jeg spruter lim på stolpene jeg har forsert. Stolpene ser ut til å henge i luften et sted mellom første og andre etasje. Flere lamper tennes. Det er som om alle spotlightene i rommet samarbeider så jeg kan fortsette uhindret. Det føles som om jeg går på line gjennom en stjerneklar natt. Jeg gjør alt jeg kan for å ikke ramle ned fra stolpene. Det finnes ikke noe farlig under oss, bare et mykt, dypt hav av skumgummi. Men å ramle ned vil innebære en skjebnesvanger reduksjon av fluktfarten. Jeg kaster et blikk over skulderen og får øye på …

… kniven.

Og i samme øyeblikk, idet jeg ser mannens armbevegelse, slår det meg at en kniv ikke bare er skapt for nærkamp. Man kan også …

… kaste den.

Kniven skjærer gjennom luften. Jeg klarer å dukke akkurat tidsnok til at den ikke graver seg inn i hjertet mitt. Den streifer armen min, men setter seg ikke fast. Jeg slipper limtuben. Mannen beveger hånden innenfor jakken og tar fram enda en kniv. Jeg stormer mot Flipperrommet. Så åpner han munnen for første gang.

«Stopp», roper han. «Jeg advarer deg. Jeg vil vise deg …»

Argumentasjonen hans er ikke overbevisende. Jeg fortsetter inn i Flipperrommet. I mørket skumper jeg inn i den første, myke gummisøylen, så i den neste. Den sårede armen min slår mot en av søylene. Smerten jager gjennom hele kroppen, den tvinger meg nesten ned kne. Jeg er en menneskelig flipperkule i et mørkt flipperspill i naturtro målestokk. Det eneste lyset kommer fra døråpningene. Det er bekmørkt i rommet. På plussiden skal det sies at det er umulig å kaste kniv her inne med tanke på den dårlige sikten. Jeg holder den høyre armen ut mens flipperne kaster meg mellom søylene og gummiveggene. Jeg kjemper meg fram mot lyset, samtidig hører jeg hvordan mannen kastes fram og tilbake mellom flipperne, og jeg håper at limet under skoene skal senke farten hans litt.

Jeg kommer fram til Fossefallet og lister meg inn mellom tauene. Bak dem er det et lite rom med en dør som fører til lageret. Jeg tar opp nøklene fra bukselommen. Nøkkelen vris rundt i låsen, men jeg får ikke opp døren. Jeg røsker i håndtaket til jeg forstår hva som har skjedd. Låsen er omprogrammert. Men hvorfor ble det gjort i dag, og hvorfor har ingen sagt noe til meg?

Jeg går tilbake ut gjennom Fossefallet. Jeg ser at mannen er på plattformen overfor. Han forsøker å rive bort en bit gulvteppe fra undersiden av skoen sin. Jeg gjør det jeg kan. Jeg løper, jeg hopper. Jeg stuper gjennom luften. Jeg lander med et dump på sklia, smerten er så forferdelig at jeg utstøter et lite skrik. Jeg begynner å skli. Sklia svinger hit og dit. Såret på armen ser ut til å forsterke tyngdekraftens herjinger på turen ned. Sklia og smerten er en umulig kombinasjon, som en sykkel uten sete: Fram kommer man på en eller annen måte, men å sette seg ned kommer ikke på tale.

Røret kaster meg ut på madrassen under, og jeg reiser meg opp. Jeg er forbløffet. Ikke en lyd høres fra sklia. Mannen kan ikke være på vei ned den. Jeg ser ikke plattformen over, men jeg antar at han må stå igjen der oppe.

Jeg runder hele Eventyrborgen, så løper jeg tilbake mot kaninen og inngangspartiet bak den. Det tar tid, men jeg har ingen alternativer. Nøklene mine vil ikke fungere i de andre dørene heller, bare inngangsdøren kan åpnes innenfra uten nøkkel. Ved det siste hjørnet stopper jeg, kikker rundt hjørnet og lytter. Jeg verken ser eller hører noe.

Jeg tar fart, løper mot kaninen. Jeg løper, og jeg er nesten fremme da den kraftige, bredskuldrete mannen kommer fram bak den. Det tar brøkdelen av et sekund før jeg forstår hva som har skjedd. Det finnes en rimelig forklaring på mannens plutselige, lydløse tilsynekomst: Enten med vilje eller ved en feil har små biter av skumgummi festet seg under skosålene hans. Han hoppet ned fra plattformen, og skoene hadde fått støtdempere som lot ham forflytte seg i stillhet.

Raseriet veller fram i meg.

Jeg følger spillereglene. Igjen.

Jeg løper videre. Alt jeg kan tenke på, er kaninen. Jeg dundrer inn i gnageren, som velter over mannen. Vi ramler over ende alle sammen, pladask på gulvet. Mannen får øye på meg ved siden av seg, samtidig som jeg får øye på ham. Han handler før meg. Jeg rekker bare delvis å komme vekk før han hugger mot meg med kniven. Bladet streifer låret mitt og fortsetter ned mot laminatgulvet under oss. Buksene mine blir naglet til gulvet. Jeg sitter fast. Jeg skriker, fekter med armene i håp om å få fatt i noe.

Et kaninøre.

Det har løsnet igjen.

Jeg tar tak i kaninøret og gjør et utfall i retning av mannen. Jeg treffer noe. Jeg kommer meg på føttene med en stor rift i buksene. Mannen famler etter noe i jakkelommen. Kanskje en tredje kniv? Nei, det klarer jeg ikke. Jeg gjør mitt trekk før han rekker å hugge eller å kaste den mot meg. Jeg slår, slår igjen. Jeg slår helt til raseriet ikke lenger klarer å løfte armen min. Det tar en stund. Jeg slipper øret. Inngangspartiet ligger stille og forlatt. Alt som høres, er at jeg hiver etter pusten. Jeg ser meg rundt.

Anlegget ser annerledes ut.

En eventyrpark for hele familien.

Plutselig har jeg problemer med å huske hva som førte til at jeg havnet i denne situasjonen. Dette og mye mer – alt føles plutselig uhåndterlig, uforutsigbart.

Jeg er aktuar. Forsikringsmatematiker.

Jeg har som regel ikke noe å gjøre med eventyrparker, og jeg pleier absolutt ikke å drepe folk med store kaninører av plast.

Men som sagt, livet mitt har ikke vært forenlig med sannsynlighetslæren i det siste.

Tre uker og fem dager tidligere

1

September i Gamlas. Jeg visste ikke om noe vakrere. Lysende karmosinrødt løv og de mest kostnadseffektive boligene i hele Helsinki.

Lukten av høst gjennomsyret den tidlige morgenluften, som ifølge vitenskapelige studier er den friskeste i hele byen. Duggdråper hang fra løvet i nyanser av rødt og gult, og solen, som var på vei opp, fikk dem til å glitre som fjærlette speil. Jeg sto på balkongen i fjerde etasje da jeg igjen ble slått av tanken på at jeg befant meg på helt riktig sted og at ingenting noensinne kunne få meg til å ombestemme meg.

Området rundt togstasjonen i Gamlas utgjorde det beste eksempelet på effektiv byplanlegging i hele Helsinki. En rask spasertur på to og et halvt minutt skilte ytterdøren fra stasjonen. På ni minutter tok toget meg til arbeidsplassen min i Böle og – en gang i måneden – til en kino i sentrum på tretten minutter. Gitt nærheten til sentrum var leilighetene her et godt kjøp, og utformingen var enestående funksjonell, ingenting av arealet gikk til spille. Ingen utsmykninger, ikke noe overflødig.

Husene ble bygget på midten av åttitallet, en gullalder for rasjonell tenkning. Noen kunne beskrive denne delen av byen som trist eller direkte deprimerende, men det var nok fordi de bare så fasadene, det kubisk gjentagende og generelt grå inntrykket som bydelen formidlet, i seg selv et helhetlig mesterverk. De gjorde en feil som mennesker ofte gjør. De gjennomførte ikke dyptgående analyser.

Det er nemlig, noe jeg vet av erfaring, utførlige analyser som avslører hva som er vakkert og hva som ikke er det.

Gamlas er vakkert.

Jeg tok enda et dypt åndedrag og gikk inn igjen. Jeg fortsatte inn i gangen, tok på meg sko og jakke. Jeg dro opp glidelåsen, men ikke helt opp til halsen. Knuten på det skimrende slipset mitt var symmetrisk. Jeg så meg selv i speilet. Jeg så den jeg var. Og ved to og førti års alder hadde jeg bare et eneste, inderlig ønske.

Jeg ville at alt skulle være rimelig.

*

Forsikringsmatematikk er en vitenskap som ved å ta i bruk matematikk og statistisk analyse vurderer sannsynligheten – eller risikoen – for en bestemt hendelse, for derved å komme fram til en forsikringspremie som er økonomisk bærekraftig fra forsikringsgiverens perspektiv. Dette er den offisielle definisjonen. Akkurat som mange andre definisjoner med offisiell og dermed potensielt kjedelig ordlyd overgår også dette de fleste menneskers forstand. Og hvis den ikke gjør det, er det i hvert fall ikke mange som biter seg merke i de to ordene økonomisk bærekraft i noen særlig grad, for ikke å snakke om hva de ordene faktisk innebærer i denne sammenhengen.

Forsikringsselskaper eksisterer for å tjene penger. Når det gjelder ulykkesforsikringer, er overskuddet nærmere tretti prosent. Det er ikke mange andre bedrifter som oppnår en avkastning i den størrelsesordenen med ett eneste produkt. Forsikringsselskapene gjør det, siden de vet at folk ikke har noen andre alternativer. De kan velge å ikke tegne forsikring – alle har rett til å ta egne beslutninger – men generelt velger de fleste i hvert fall å forsikre boligen. Forsikringsselskapene vet også at mennesket er sårbart og svakt, og at dets evne til å skape problemer for seg selv overstiger det man ser hos alle andre levende arter i betydelig grad. Derfor er forsikringsselskaper over hele verden nå i gang med å beregne hvor ofte folk vil falle og slå seg hjemme i hagen, hvor ofte de vil presse diverse gjenstander av varierende størrelse inn i sine ulike kroppsåpninger, kaste glødende grillkull i søpla, kollidere med splitter nye vannscootere, strekke seg til den øverste hyllen for å få fatt i noe bak rekken av glassvaser, i beruset tilstand stole på en sushikniv eller skyte fyrverkeri i retning av egne og andres øyne – neste år.

Forsikringsselskapene er med andre ord spesielt oppmerksomme på to ting. En: at folk i prinsippet må tegne forsikringer, og to: at et visst antall personer, tross gode råd, uunngåelig vil sette fyr på seg selv. Og det er mellom disse to saksforholdene, så å si mellom blyanten og fyrstikken, forsikringsmatematikken virker. Det er aktuarens oppgave å sørge for at forsikringsselskapene, samtidig med at selvpåtenneren får erstatning for sitt besvær, likevel oppnår det på forhånd definerte overskuddet ved å forsikre disse ulykkesfuglene og mange andre også.

Og der, midt mellom den spisse blyanten og den brennende flammen, var det jeg befant meg.

Arbeidsplassen min lå i bydelen Vallgård. Den nye kontorbygningen i Industrigatan ble ferdig i vår, og bedriften vår flyttet inn allerede før malingen hadde rukket å tørke. Jeg følte samme frustrasjon og skuffelse hver morgen når jeg gikk inn i det åpne kontorlandskapet, en stor, svart isblokk i mitt indre som aldri så ut til å smelte: Jeg hadde mistet kontoret mitt. I stedet for eget kontor hadde jeg i dag en arbeidsstasjon.

Ordet «stasjon» avslørte alt jeg trengte å vite. «Stasjonen» var ikke mer enn en smal liten stripe i enden av et langt skrivebord like ved vinduet. Foran det lange skrivebordet sto det et annet felles skrivebord, identisk med det første. Overfor meg satt Miikka Lehikoinen, en ung matematiker som stadig trakterte meg med sine endeløse grillfestanekdoter. Til venstre for meg satt Kari Halikko, en ung risikoanalytiker som hadde for vane å knegge for seg selv. De to skulle representere neste generasjons aktuarer.

Jeg mislikte dem, og jeg mislikte det åpne kontorlandskapet. Det var høylytt, fullt av banaliteter, avbrudd og forstyrrende elementer. Men mer enn noe annet var det fullt av folk. Jeg likte heller ikke det som så mange andre så ut til like: de spontane samtalene, å stadig gi og ta imot råd, de billige vitsene. Jeg forsto ikke hvordan det skulle bidra positivt til innviklede sannsynlighetskalkyler. Før vi flyttet til de nye lokalene, forsøkte jeg å forklare at kontoret vårt er en avdeling for risikohåndtering, ikke noe Disneyland, men det så ikke ut til å gjøre inntrykk på beslutningstakerne.

Produksjonsnivået vårt hadde sunket. Jeg begikk riktignok ingen feil – i motsetning til nesten alle andre. Men arbeidet mitt ble langt vanskeligere på grunn av av den stadige strømmen av meningsløst prat som omga arbeidsstasjonen til Halikko.

Halikko lo av absolutt alt, og han så ut til å tilbringe mesteparten av sin våkne tid med å se på klipp fra tåpelige sangkonkurranser, mennesker med rare husdyr eller ryggene på ulike høydehoppere. Folk lo, og den ene videoen førte til den andre. Risikoanalytikeren flirte og gapskrattet. En upassende atferd for en risikoanalytiker, syntes jeg.

Det andre uromomentet var Lehikoinen, som snakket hele tiden. På mandag fortalte han hva som hadde skjedd i helgen, om høsten fortalte han om ferien, i januar fikk jeg vite alt om julefeiringen hans. Det så ut til å være mye som skjedde med Lehikoinen. Dessuten hadde han allerede rukket å gifte seg og å skille seg to ganger, noe som i mine øyne var indikasjon på en dårlig, lite lovende forståelse for begrepet årsak og virkning. En ung matematiker burde vite bedre.

Nettopp denne morgenen satt begge ved sine arbeidsstasjoner da jeg ankom. Halikko klødde det kortklipte hodet sitt, og Lehikoinen snurpet sammen munnen mens han så på noe på skjermen, som også fikk ham til å tromme med fingertuppene på armlenet. Begge så ut som de utelukkende var fokusert på arbeidet sitt, noe som var overraskende i seg selv. Jeg så på klokken på skrivebordet. Den var presis ni, det tidspunktet der fleksitiden sluttet om morgenen.

Siden flyttingen til de nye lokalene hadde jeg utsatt avreisen hjemmefra med omtrent tretti sekunder hver morgen for å slippe unna den daglige småpraten, og dette var resultatet: Jeg kom så vidt tidsnok til jobben. Det var uvant. Jeg plasserte dokumentmappen på gulvet og dro ut stolen fra skrivebordet. Det var første gang jeg hørte lyden av de harde plasthjulene mot gulvteppet. Det var noe med det som fikk meg å grøsse, som kalde negler langs ryggraden.

Jeg startet opp datamaskinen og forsikret meg om at alt jeg trengte til dagens arbeid lå på skrivebordet. Jeg gikk i gang med å analysere optimering av utbetalinger i en situasjon preget av fluktuerende rentenivåer i en finansverden i stadig forandring, og jeg håpet å kunne sette punktum for min to uker lange undersøkelse i løpet av dagen.

Stillheten var som vann i et glass, transparent, men likevel konkret, virkelig.

Jeg tastet inn brukernavn og passord for å logge meg inn på systemet. Vinduet på skjermen stoppet opp. Den røde teksten under vinduet opplyste meg om at jeg hadde oppgitt feilaktig brukernavn eller passord. Jeg tastet igjen begge deler en gang til, saktere, sørget omhyggelig for at versaler ble versaler og minuskler ble minuskler og at hver bokstav ble riktig. Vinduet stanset opp igjen. Under vinduet var det nå to linjer med rød tekst. Brukernavn eller passord var feil. Dessuten – og dette sto skrevet i STORE BOKSTAVER – hadde jeg bare ett (1) forsøk igjen for å angi korrekte innloggingsopplysninger. Jeg løftet blikket og så på Lehikoinen på den andre siden av skjermen. Han satt fremdeles og trommet på armlenet mens han så ut gjennom vinduet mot en McDonald’s som lå på den andre siden av gaten. Jeg stirret på ham mens jeg tenkte litt på brukernavnet og passordet. Jeg husket begge to, selvfølgelig, og jeg var sikker på at jeg hadde skrevet dem riktig på begge forsøkene.

Lehikoinen snudde langsomt på hodet, og blikkene våre møttes. Han så like raskt ned på skjermen sin igjen. Han hadde sluttet å tromme. Kontoret surret. Jeg visste at det var klimaanlegget, og at jeg hørte det bare fordi alle var stille, men plutselig var det noe med den surringen som fant veien inn i hodet. Kanskje var det derfor jeg stanset opp akkurat da jeg skulle henvende meg til Halikko for å spørre om han også hadde problemer med å logge seg inn.

Hvis han hadde hatt noen problemer tidligere den morgenen, var de uansett løst nå: Halikko satt og klikket på musen som om han knuste tusen insekter med fingertuppen. Jeg la hendene over tastaturet og følte enda en gang de kalde neglene mot ryggen. Fingerbevegelsene mine var presise, jeg fokuserte på hver eneste bokstav. Da jeg endelig trykket på Enter-tasten, var jeg nøye med å bare trykke én gang, og med tilbørlig energi og besluttsomhet.

Jeg blunket ikke engang, for ikke å snakke om å lukke øynene. Men dette tastetrykket føltes avgjørende, som om jeg i det ene øyeblikket hadde en bestemt type dag foran meg, for i neste øyeblikk å sovne eller på en annen måte miste bevisstheten, og når jeg våknet,ville landskapet foran meg ha forandret seg til det nesten ugjenkjennelige. Dagen ville ha mistet sin klarhet og farge, det punktet verden roterte rundt, hadde blitt rokket ved. Vinduet på skjermen stoppet opp en tredje gang. I neste stund forsvant det helt og holdent.

Jeg hørte en velkjent stemme.

«Koskinen, har du et minutt?»

2

«Jeg tenkte at vi kunne ta en liten prat», sa Tuomo Perttilä, avdelingssjefen min. «Kaste litt ball.»

Vi satt på Perttiläs kontor, en glasskube med den ubehagelige egenskapen, i tillegg til at alle kunne se oss, at det ikke fantes noe bord mellom menneskene som snakket med hverandre. Det føltes unaturlig. Vi satt overfor hverandre som på et legekontor – jeg ville ikke tenke på hvem av oss som kunne antas å være pasienten, og hvem som var legen. Stolene hadde harde, ukomfortable stålkanter, og det var ingen steder å legge hendene. Jeg la dem i fanget.

«Jeg vil lytte», sa Perttilä. «Jeg vil høre på hva du har å si.»

Kroppslig ubehag var én ting, men Perttiläs forfremmelse var betydelig vanskeligere å fordøye. Jeg hadde søkt stillingen som avdelingssjef. Jeg var en mer egnet og mer erfaren kandidat. Jeg vet ikke hvordan eller med hvilke midler Perttilä – tidligere salgssjef – hadde overbevist ledelsen.

«Jeg tror vi kan forstå hverandre bedre på den måten», fortsatte han. «Jeg tror vi kan finne noe vi har felles, komme fram til en beslutning, bare vi åpner oss for hverandre. Og en beslutning man er sammen om, er den rette beslutningen. Det kommer ikke til å skje før vi blir bevisste på at vi bare er to personer i en samtale, når vi har skrellet bort alt overflødig, ingen hierarkier, ingen påtvungne agendaer. Vi er personer som sitter rundt et leirbål, som møtes, åpner seg for hverandre, som gjør dette sammen, på et følelsesmessig nivå som beveger seg framover.»

Jeg visste at det var populært å snakke sånn for tiden, jeg visste at Perttilä hadde gått utallige kurs. Jeg kunne naturligvis ikke forestille meg at vi var nakne midt i skogen. Men det fantes et større, mer grunnleggende problem med måten han snakket på: Det formidlet ikke noen informasjon, utredet ikke noen spørsmål.

«Jeg forstår ikke helt», sa jeg. «Og jeg forstår ikke hvorfor systemet ikke …»

Perttilä lo velvillig. Hodet og ansiktet var ett og det samme: Han barberte alt håret, var helt flintskallet, og det var synlig i nakken hans når han smilte.

«Oi, unnskyld, jeg løper løpsk noen ganger, jeg er så vant til å åpne meg at jeg glemmer å gi plass til andre», sa han med en stemme som han hadde manglet helt for bare et år siden. For et år siden hadde han snakket som alle andre, men etter å ha gått alle de kursene hadde han skaffet seg et tonefall som virket som en mellomting mellom å lese godnatteventyr og forhandle i en gisselsituasjon. Det passet dårlig med det jeg visste om ham. «Misforstå meg ikke, jeg vil gi deg plass. Du snakker, jeg lytter. Men før vi begynner, vil jeg gjerne spørre deg om noe.»

Jeg ventet. Perttilä støttet albuene mot knærne og lente seg framover.

«Hva synes du om det nye opplegget vårt: teamwork, åpenhet, å gjøre ting sammen, kunnskapsdeling i sanntid, fellesskapsfølelsen?»

«Som jeg allerede har nevnt, synes jeg det hemmer arbeidet og gjør det vanskeligere å …»

«Jeg mener, vi gjør dette sammen, lærer hverandre å kjenne, tar inn hverandres nærvær, lærer av hverandre, vekker potensialet vårt til live.»

«Jo, men …»

«Folk sier at de har funnet sitt sanne jeg», fortsatte Perttilå. «De forteller meg at de har nådd et nytt nivå, ikke bare som matematikere og analytikere, men som mennesker. Og det er fordi vi har bestemt oss for å viske ut grensene. Alle grensene, interne og eksterne. Vi har nådd et nytt nivå.»

Perttilås øyne satt dypt, og de mørke øyenbrynene over dem gjorde det vanskelig å tolke uttrykket hans. Men jeg kunne forestille meg hvordan de glitret. Usikkerheten dro neglene sine langs ryggraden min igjen.

«Jeg vet ikke helt», sa jeg. «Jeg synes det er vanskelige å vurdere disse … nivåene.»

«Vanskelig å vurdere …», gjentok Perttilå og lente seg tilbake i stolen. «Greit. Hva slags oppgaver føler du deg klar for?»

«De oppgavene jeg allerede har», sa jeg. «Jeg er matematiker og …»

«Hvordan synes du at du passer inn i teamet?» avbrøt Perttilå. «Hva kan du tilføre teamet, fellesskapet, familien? Hva er din gave til oss?»

Var det et lurespørsmål? Jeg bestemte meg for å være fullstendig ærlig.

«Et matematisk …»

«Glem matematikken en stund», sa han og løftet høyrehånden som for å stoppe en usynlig flom gjennom rommet.

«Glemme matematikken?» spurte jeg forbauset. «Denne jobben bygger på de matematiske …»

«Jeg vet hva den bygger på», nikket Perttilä. «Men vi må ha en felles vei vi alle kan gå, uansett om vi gjør det hånd i hånd med matematikken eller med noe annet.»

«Hånd i hånd? Det er dessverre helt feil kroppsdel», sa jeg. «Dette handler om logikk, man må ha et klart hode.»

Perttilä bøyde seg framover igjen, plasserte albuene på knærne, lente seg først en anelse til siden, så satte han seg demonstrativt til rette. Han tok en lang pause før han endelig grep ordet.

«Denne avdelingen hadde kjørt seg fast da jeg tok over roret. Du husker hvordan alle stengte seg inne i sine små rom mens de arbeidet på hva det nå var, og ingen visste hva de andre drev med. Det var ikke produktivt, og det fantes ingen følelse av fellesskap. Jeg ville at disse kontorslavene og astrofysikerne skulle bli med meg inn i det tjueførste århundret. Nå er vi der. Vi flyr, flyr mot solen.»

«Det er vel ikke akkurat tilrådelig», sa jeg. «Under noen omstendigheter. Og selv om vi snakker rent billedlig, er det …»

«Merker du det? Det er akkurat det jeg mener. Det er alltid én person som setter seg på tverke, uansett hva vi gjør. Én person som fremdeles sitter for seg selv og regner, som om han hadde vært Einsteins sko, helt alene i et jævla hjørne. Gjett hvem.»

«Jeg vil bare at alt skal være rimelig», sa jeg. «Og matematikken er nettopp det. Den er konkret, den er kunnskap. Jeg forstår ikke hva formålet er med de indre barna, de … følelseskartene. Vi trenger dem ikke, så vidt jeg kan se. Vi trenger fornuft og logikk. Det er det jeg tilfører.»

«Tilførte.»

Dette ene ordene smertet meg mer enn de tusen foregående. Jeg visste at jeg var dyktig i faget mitt. Jeg følte hvordan pulsen økte og hjertet banket fortere. Dette var fullstendig upassende. Usikkerheten forsvant og ble erstattet av raseri og irritasjon.

«Min yrkeskunnskap er helt i front, og den har utviklet seg …»

«Det gjelder tydeligvis bare en del av den.»

«Det vi trenger nå …»

«Det vi trenger nå er noe annet enn det man trengte på syttitallet», sa Perttilä, mer og mer opprørt. «Og da mener jeg nittensytti-tallet. Eller skal vi gå enda lenger tilbake i tid?»

Jeg innså at problemene med innloggingsvinduet bare var begynnelsen. Dette var en side av Perttilä jeg kjente igjen. Til og med stemmen var hans egen.

«Nå skal du høre jævlig godt etter. Som en av våre mest erfarne aktuarer kan du få akkurat hva du vil», sa han. «Du trenger ikke være noen lagspiller. Du trenger ikke bruke intranettet. Du kan sitte og regne for deg selv. Du kan få et eget rom også.»

Perttilä rettet seg opp. Nå satt han på stolkanten.

«Alt er ordnet», fortsatte han. «Kontoret ligger i første etasje, det er det lille rommet bak vaktmesteren. Du kan til og med lukke døren. Der er det en notatbok og en kalkulator. Du trenger ikke bruke intranettet. Oppgavene din er å vurdere virkningen av inflasjonen i 2011 på forsikringspremiene i 2012. Alt materialet ligger på skrivebordet. Det er rundt seksti mapper, hvis jeg husker riktig.»

«Det er helt urimelig», sa jeg. «Det er 2020. Forresten ble alt det der regnet ut da vi fastsatte forsikringspremiene for det året …»

«Da kan du regne det ut igjen, kontrollere at alle tallene stemmer. Du liker jo sånne ting. Du liker matematikk.»

«Det er klart jeg liker matematikk …»

«Men du liker ikke teamet mitt, åpenheten vår, dialogen vår, måten vi kommuniserer på, åpner oss for hverandre, utforsker følelsene våre. Du vil ikke slippe taket i deg selv, du stoler ikke på øyeblikket, du stoler ikke på oss. Du vil ikke ha det jeg tilbyr.»

«Jeg vil ikke …»

«Nettopp. Du vil ikke. Men …» Perttilå strakte seg etter noe på skrivebordet. «Det finnes et annet alternativ.»

Han ga meg et ark fra skrivebordet. Jeg leste det raskt. Jeg var ikke lenger rasende og irritert. Jeg var målløs. Jeg var rasende. Jeg så opp på Perttilå.

«Vil du at jeg skal si opp?»

Han smilte igjen. Smilet liknet smilet i begynnelsen av samtalen vår, men om jeg på det tidspunktet eventuelt oppfattet en antydning til hjertelighet, var den borte nå.

«Alt handler om hva du vil», sa han. «Jeg vil hjelpe deg med å finne ulike veier å gå.»

«Så enten må jeg jobbe med meningsløse beregninger, eller så deltar jeg i amatørmessige terapitimer som truer med å stjele oppmerksomheten fra viktig matematisk tenkning av høyeste orden? Det første er meningsløst, det andre leder bare til uorden, kaos og undergang.»

«Det finnes alltid et tredje alternativ», sa Perttilå og nikket mot arket.

«Presisjon krever presisjon», sa jeg og hørte hvordan jeg stemmen skalv mens blodet kokte i meg. «Man gjennomfører ikke den fulle korrelasjonmatrisen ved hjelp av KonMarimetoden. Jeg kan ikke være med i et team hvis den fremste ambisjonen til teamet er å dra på sushikurs.»

«Vi har et lite rom til deg i første etasje …»

Jeg ristet på hodet.

«Nei», sa jeg. «Det er ganske enkelt ikke rimelig. Jeg har et ønske om at ting skal være rimelige, jeg vil at handlingene mine skal være rimelige. Denne avtalen … Det hører med at det står at jeg må avstå fra sluttvederlaget på en halv årslønn som jeg er berettiget til, og at jeg skal sies opp med umiddelbar virkning.»

«Det er fordi det er en frivillig beslutning», sa Perttilä, igjen i et mykere tonefall, som om han nøt å høre seg selv si det. «Vil du bli igjen her oppe hos oss, har vi et obligatorisk tretimers seminar om transcendental meditasjon i morgen som blir ledet av en veldig flink …»

«Kan jeg få en penn, takk.»

*

Ansiktsuttrykkene til de andre avslørte at de allerede visste. Den eneste personlige eiendelen på skrivebordet mitt var et bilde av katten min, Schopenhauer. Jeg tok ut alle jobbrelaterte papirer fra dokumentmappen og la inn bildet av Schopenhauer. Jeg tok heisen til første etasje, og uten at å så mye som å se på vaktmesterens skrivebord eller døren bak meg gikk jeg ut på gaten. Der stoppet jeg opp, som om jeg hadde gått rett inn i noe, som om føttene mine plutselig satt fast i bakken.

Jeg var arbeidsledig.

Det lød som en umulig tanke, i hvert fall umulig for meg. Jeg hadde aldri kunnet forestille meg at jeg skulle være i en situasjon der jeg ikke visste hva jeg skulle bruke dagen på. Det føltes som om en solid mekanisme som hadde holdt verden på plass, plutselig hadde gått i stykker. Jeg kastet et blikk på armbåndsuret, men det var like meningsløst som om forventet. Den opplyste meg om det nåværende klokkeslettet, men tiden var uten mening. Klokken var 10.18.

For en kort stund siden hadde jeg sittet og tenkt over forskjellen mellom betinget sannsynlighet og opprinnelig sannsynlighet for å finne en måte å definere matematisk uavhengighet for komplementære hendelser.

Nå sto jeg ved siden av en tungt trafikkert vei, jeg var arbeidsledig, og alt jeg hadde, var et bilde av katten min.

Jeg tvang meg selv til å gå videre. Jeg følte solen varme i ryggen, og det fikk meg å føle meg litt bedre. Da Bole togstasjon kom til syne, kunne jeg med logikkens og fornuftens hjelp se situasjonen fra et mer pragmatisk perspektiv. Jeg var en erfaren matematiker med større kjennskap til forsikringsbransjen enn hele Perttilås psykologenhet til sammen. Jeg slappet av. Det ville ikke ta lang tid før jeg kunne gjennomføre beregninger for konkurrentene hans.

Hvor vanskelig kunne det være å finne et forsikringsselskap som tok både seg selv og matematikken på alvor?

Så vanskelig kan det vel ikke være, tenkte jeg. Snart kommer bildet til å bli klarere.

Kort sagt ville alt bli bedre.