HELÉNE HOLMSTRÖM

FOR ALLTID
BEGYNNER NÅ

Originaltittel: För alltid borjar nu

© 2024 Heléne Holmström

First published by Harper Collins, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

© Bonnier Norsk Forlag, 2025

www.bonnierforlag.no

Oversettelse: Tora Larsen Morset

Omslag: Liselotte Dick, Bonnier Norsk Forlag

Omslagsfoto: Adobe Stock

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-347-2108-3 (ePub)

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven.

Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov eller følger av avtale med Kopinor.

Ingen bruk av hele eller deler av utgivelsen som inntak eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk, er tillatt uten særskilt avtale med Bonnier Norsk Forlag.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Prolog

Han la hånden på kinnet hennes. Det var varmt etter alle timene i solen, og da hun så opp på ham, flyttet han seg nærmere. Alt rundt dem vibrerte nå. Det var som om nærheten til henne fikk brygga de satt på, til å svikte, som om han ville falle i vannet, og den eneste måten å unngå det på, var å lene seg mot henne. Munnen hans møtte hennes. Å kjenne de varme, våte leppene mot sine fikk det til å bruse i hele ham, og følelsene var like overraskende som de var åpenbare. Han satt så nær at han fornemmet en mørk blomsterduft, lukten av bål fra håret hennes, kaffe og solvarm hud. Våte lepper, tenkte han, og alle andre tanker forduftet.

Kapittel 1

At Samuel ble tilbudt sommerjobb som programleder for morgenprogrammet Vakna med TV24, var nesten for utrolig til å være sant. Selv vennen og kollegaen Adrian ble overrasket.

«Akkurat nå er du en vandrende skandale.» Adrian tørket svetten av pannen og drakk grådig fra vannflasken. «Det var med andre ord ingen som rådførte seg med kommunikasjonssjefen angående valget av sommervikar?» spurte Samuel mens han strakte høyre ben frem og bøyde seg over det for å tøye ut. De hadde nettopp avsluttet en fotballkamp med kanalens salgsavdeling, og Samuel hadde fortalt vennen nyheten før kampstart.

«Nei, jeg ble ikke spurt. Men jeg er jo bare fungerende kommunikasjonssjef. Jeg tror det kommer til å gå bra uansett», sa Adrian.

«Du tror? Takk, det er flott å føle en slik tillit fra selveste kommunikasjonssjefen.» Samuel klappet kameraten på skulderen. Han så bort på de rustfargede hustakene, som ble gylne i lyset fra den dalende solen. Vårkvelden var lun, den varslet om at sommeren var på vei.

«Fungerende.» Adrian smilte nå. «Det kommer til å gå bra. Jeg er ikke det minste bekymret for at du skal miste besinnelsen på lufta. Som venn må jeg imidlertid si at det var ekstremt uheldig at nettopp du ble sint og gikk til angrep under sending. Du som aldri lar deg provosere og som oftest bare reagerer med et skuldertrekk.»

«Ja, som oftest», sa Samuel. Det var noe han hadde lært seg tidlig, å holde lav profil når noen kommenterte opprinnelsen eller hudfargen hans. Å bli opprørt eller til og med si ifra kunne få alvorlige konsekvenser, og han lot det alltid passere.

«Og når du for en gangs skyld blir forbannet», fortsatte Adrian, «så er det på tv. I en direktesending. I beste sendetid.» Han ristet på hodet.

«Takk … Du trenger ikke minne meg på det. Jeg risikerer å bli innblandet i en ny skandale. ‘Morgenprogrammets nye programleder slår til kanalens fungerende kommunikasjonssjef etter en fotballkamp.’ Der har du overskriften din.»

Adrian gliste. «Du har rett, det er noe jeg helst vil slippe å håndtere nå før ferien.»

To uker tidligere hadde Samuel blitt spurt om å gjøre en prøvesending i morgenstudio, uten kameraer. En uke senere tok journalistkarrieren en ny vending da han fikk beskjed om at han var en av to sommervikarer i TV24s morgenprogram.

Som sportsjournalist i kanalens kveldsprogram Krissies, og programleder for Fotbollsextra var det sport Samuel brant for og hittil hadde fokusert på.

Forespørselen om å bli programleder for morgenprogrammet, var helt surrealistisk. Tilbudet kom dessuten kort tid etter den katastrofale hendelsen da han mistet besinnelsen på direkten, og morgenprogrammet var hans eneste sjanse til å redde seg selv, hans eneste mulighet til å avansere. I Vakna med TV24 ville han få sjansen til å gjøre noe nytt, og han kunne til og med justere tv-personligheten sin. Droppe det overfladiske og bli mer seriøs i fremtoningen. Bli en Samuel 2.0.

Nå smilte Adrian bredt. «Men du trenger ikke å bekymre deg. Du har Vendela ved din side, og hun er fantastisk.»

Samuel nikket. «Det er hun.» Vendela Storm var profesjonell, og det var sammen med henne han skulle lede morgenprogrammet i sommermånedene. Vendela hadde jobbet som reporter på morgenprogrammet i årevis, og neste uke skulle de begynne forberedelsene sammen.

«Hvordan blir det å jobbe med din store forelskelse, da?» spurte Adrian med et ertende glimt i de grønne øynene.

«Forelskelse?» Samuel rynket pannen. «Vi er venner.» Vendela var også morsom. Og sexy. Men de var venner og kolleger, og nå skulle de bli enda tettere kolleger, så den detaljen måtte han se bort fra.

«Jeg har sett hvordan du ser på henne.»

«Hva mener du?» Han spilte helt uberørt.

«Du lytter aldri så nøye til noen av oss andre når vi er ute og drikker.»

«Det er bare fordi du aldri har noe interessant å si», mumlet Samuel.

«Du kan ikke sitte og flørte med kollegaen din i morgensofaen, det vet du vel?»

«Hva tror du om meg, egentlig?» Samuel lot som om han ble fornærmet og så forskrekket på ham.

«Jeg tror du har datet litt for mye rundt på kanalen, og jeg vil ikke måtte avlyse fjellturen min i sommer for å håndtere en jævla metoo-skandale.»

Samuel svarte med et mørkt blikk. Hva tenkte folk egentlig om ham? Selvfølgelig ville han aldri ha lagt an på Vendela. Han hadde kanskje flørtet litt med henne en gang, men det var én ting å gjøre det etter jobben, med et glass øl i hånden, noe helt annet å gjøre det i morgensofaen foran kamera, med et glass lunkent karaffelvann på bordet. Samuel var ikke helt taktløs, selv om vennen så ut til å insinuere det. Adrian hadde imidlertid et poeng i at Samuel hadde datet mye, og han ante ikke hvor mye Vendela visste, men det var sannsynligvis nok til at hun aldri ville være interessert i ham uansett.

«Ingen fare, Samuel, jeg vet at du elsker kvinner og ikke kan noe for det, men du bør kanskje holde litt igjen når det gjelder henne.»

«Vendela er fantastisk på alle måter, men vi er bare venner.»

«Bra.» Adrian klappet ham på skulderen. «Jeg er sikker på at du kommer til å oppføre deg eksemplarisk i sommer.»

Dagen etter hadde Samuel et møte med Karin, programdirektøren. Det var en coachingøkt for sendingene som skulle starte tre uker senere, og en del av profileringen før programlederjobben. Karin viste ham inn på sitt store hjørnekontor med utsikt over Värtahamnen, og videre til et loungeområde bestående av to elegante og ukomfortable lenestoler i lattefarget skinn på hver side av et lavt sofabord i lyst tre.

«Jeg har kjøpt god kaffe til oss. Jeg håper du liker cappuccino.» Hun pekte på to pappkopper, der det ene lokket allerede var merket med Karins røde leppestift. Han satte seg ned.

«Samuel, jeg tenker sånn.» Hun lente seg mot ham. «Du er den sporty, kjekke, morsomme og veldig hyggelige fyren.»

«Jøss, en sjarmoffensiv? Hva er det du prøver å sende meg på? ‘Hvordan man overlever et fengselsopphold i Sør-Amerika’?» Samuel tok en slurk av kaffen. «Det hadde vært en munter føljetong for Vakna med TV24.»

Karin lo høyt. «Akkurat sånn. Morsom og hyggelig.»

Vitsen hadde ikke engang vært så morsom, og han fornemmet at latteren var alt annet enn ekte, selv om humoren hans var tilstrekkelig for et morgenprogram. Karins stramt oppsatte, lange mørke hestehale falt ned over skulderen hennes da hun lente seg frem igjen.

«Og du er heller ikke den som går for dypt inn i ting.» Selv om Samuel hatet å høre det, nikket han. Beskrivelsen var helt korrekt, hvem som helst på kanalen ville beskrevet ham på den måten. Morsom, vennlig, sporty. Ikke den som stilte vanskelige spørsmål eller ville diskutere psykiske lidelser, men heller den som visste alt om Haalands siste målforskjell i Premier League.

Karin lente seg tilbake i den lyse skinnlenestolen og satte blikket i ham. «Jeg synes du skal ha samme tilnærming på Vakna med TV24.»

Den profilen hun nettopp beskrev, var den kanalen ønsket at han skulle ha, den profilen han allerede var. Han hadde ofte fantasert om å være på morgen-tv, og når det endelig skjedde, ba de ham om å fortsette å være den han alltid hadde vært, den rollen han hadde fått her på kanalen. Det burde vært helt i orden. Han slapp å late som, men likevel, hvorfor føltes beskrivelsen av ham så … ubehagelig?

«Måten dere håndterer nyhetssaker på i Krissies, er enkel og uformell. Upretensiøs», fortsatte Karin. «Og vi trenger det enkle og avslappede om morgenen.»

Samuel nikket.

«Jeg tror ikke vi trenger å endre imaget ditt i det hele tatt. Du er der for å underholde! Du gjør folk glade. Folk elsker å se deg på tv.»

Seerne ble glade av ham. Det var for så vidt hyggelig å høre, men ønsket han å være den personen hun beskrev?

«Synes du ikke vi burde prøve noe nytt?» Han måtte likevel spørre. Nå hadde han en utrolig sjanse til å endre imaget sitt, ikke bare være en overfladisk sportsidiot, men bli mer seriøs.

Karin ristet på hodet og tok en slurk av kaffen. «Dette kler deg, og jeg liker det.»

I bokhyllen, som hovedsakelig inneholdt glansede magasiner og en og annen keramikkvase, var det en veggmontert tv som for øyeblikket viste Vakna med TV24, kanalens største program, som stadig overlevde den døden som langsomt rammet lineær-tv. Plutselig dukket Vendela Storm opp på skjermen. Hun sto med mikrofonen klar og forsøkte å se inn i kamera mens hun … ja, hva var det hun gjorde i innslaget? Han myste for å se bedre. Det var noe som løp rundt beina hennes og fikk henne til å miste balansen til stadighet. Var det griser? Hadde hun masse griser rundt seg? Og det skulderlange, lyse håret, var det … bæsj i det? Hun var i hvert fall kledd i noe som så ut som oransje arbeidsklær. Var hun i et grisehus?

Karin fulgte blikket hans. «Vendela er en sånn person som vanlige jenter kan identifisere seg med, hun innhyller seerne og gjestene i en følelse av trygghet. Mens du … » Karin så på Samuel igjen. «Gutta vil være deg, og jentene vil ligge med deg.» Hun dro på smilebåndet og blunket, ikke på en flørtende måte, ikke i det hele tatt, Karin var for profesjonell til å legge an på en underordnet. Blunket var mer et hint om at hun visste en ting eller to.

Var det fordi alle visste om hans mislykkede forhold til TV24s frilansstylist? Og sikkert også alle de andre forholdene han hadde hatt? Samuel hadde ikke trodd at Karin visste noe, og det faktum at han hadde rykte på seg for å være en som lå rundt, fikk ham til å skjemmes.

Igjen smilte han og nikket. «Det blir flott.»

Med albuene på knærne lente Karin seg frem igjen, og bretten i den vide dressbuksen beveget seg ikke en centimeter, men falt med millimeterpresisjon mot gulvet. «Det blir vel litt sport, antar jeg?»

«Absolutt, og jeg har tenkt litt på å gjøre noe litt mer … substansielt innen sport, utforske andre dimensjoner. Jeg har en idé om at jeg kunne gjøre et mer dyptgående intervju med en eller annen profil, kanskje på kronprinsessens idrettsgalla? For eksempel med tennisstjernen Rebecka Stenström, jeg har god kontakt med agenten hennes. Kanskje snakke litt om idrettens betydning for unges helse, komme inn på mer personlige ting som fortsatt er forankret i karrieren hennes. Litt som det jeg gjorde på Youtube-kanalen min.»

«Det høres ut som en god idé, men som jeg sa: Hold det muntert. Det er det jeg tror på, det jeg ser som styrken din.»

«Selvsagt.»

Han tenkte på moren, at hun alltid sendte ham tekstmeldinger med bilder av ham på tv. I snart tre år hadde han vært på tv, og før det på YouTube-kanalen sin, som hadde tusenvis av abonnenter, men moren sluttet aldri å la seg fascinere. Hun kunne ikke få understreket nok hvor stolt hun ble av at hun skulle få se ham til frokost hver morgen denne sommeren. Samuel visste at dette oppdraget var en fantastisk mulighet, og han hadde ikke tenkt å la den gå fra seg.

«Et intervju med Stenström høres veldig bra ut på alle måter, så prøv å få det til. Men du …» Karin så smilende på ham. «Ingen knuffing med idrettsstjernene våre, takk.» Igjen blunket hun.

Der kom det.

I den pressede situasjonen på Fotbollsextra hadde Samuel dyttet til fotballproffen Christian Edqvist. Samuels karriere kunne ha vært over, men takket være to kvinner på kanalen – Karin, som nå satt foran ham, og Krissie Storm – ble han værende. Samuel var Krissies sidekick i hennes kveldsprogram, og etter kontroversen hadde Krissie i et møte med kanalens ledelse erklært at hun «ikke under noen omstendigheter ville tillate noen å ta Samuel av skjermen». Etter krangelen med Christian Edqvist fryktet han at kontaktene som skulle til for å drive god fotballjournalistikk, var borte, men han hadde likevel klart å skaffe de sportsreportasjene Krissie trengte til programmet. Fotbollextra hadde imidlertid ikke latt høre fra seg siden.

Han var livredd for skaden han hadde forårsaket, redd for at sportskarrieren var over.

Nå var det morgenprogrammet som kunne redde ham, og han var mer enn klar til å prøve noe nytt og utvikle seg. Men så virket det som om alle forventet at han skulle fortsette i samme spor som før. Hvorfor kunne han ikke komme seg ut av sporet?

«Nei da, jeg skal ikke dytte til Stenström.» Han smilte. «Jeg ville aldri gått etter en jente.»

Karin brøt ut i latter. «Bra, Samuel. Dette føles bra, synes jeg. Du gjør din greie, Vendela gjør sin. Dere kommer til å bli et perfekt par i sommer.»

Kapittel 2

To uker senere

Vendela våknet klokken 03.30 første dag med sending. Hun kjente en sitrende forventning og nervøsitet i brystet. Engstelsen for ikke å få sove, som hun hadde følt kvelden før, hadde vært helt ubegrunnet, for både kroppen og hodet hadde for lengst vent seg til morgen-tv-rytmen, og hun hadde falt i dyp og himmelsk søvn allerede klokken ni.

Da hun slo av vekkerklokken, ble soverommet fylt av lyden av sommerregn. Lukten av våt asfalt hadde funnet veien inn gjennom det åpne vinduet i løpet av natten, og da hun trakk fra de lystette gardinene, hørtes det ut som om regnet fosset gjennom avløpsrøret ved siden av. De våte trekronene utenfor vinduet glinset i lyset fra gatelyktene. Morgenlyset var disig og svakt. Hun gikk bort til det lille skrivebordet i den andre enden av soverommet og samlet sammen notatene hun hadde arbeidet med til hun gikk og la seg.

Hun gikk ut på kjøkkenet og satte på kaffemaskinen som hun hadde gjort klar kvelden før. Så tok hun en rask dusj og kastet et blikk på de litt tåpelige, men uunnværlige post-it-lappene hun hadde hengt opp på baderomsspeilet. De var beskjeder til henne selv. Hun hadde erfart at det var de aller beste beskjedene, og de hjalp henne. Hun gikk ut på kjøkkenet, skjenket kaffe i en stor kopp, gikk tilbake til badet, satte koppen på vasken og nippet til den mens hun tørket håret. Så smurte hun inn ansiktet med krem, men lot det være usminket.

Hun la notatene og pc-en i vesken og tok på seg sine beste jeans, en hvit bomullsskjorte og et par skinnsko som kunne holde regnet ute på den korte spaserturen fra leiligheten til tv-huset i Värtahamnen. Det var et pent antrekk som hun også følte seg vel i, og som ville passe på redaksjonsmøtet, før hun skiftet til det stylisten hadde valgt ut for henne. Antrekkene var blitt valgt ut uken før og besto av sommerlige klær i pastellfarger, som passet i juni.

Hun gikk ut av porten, slo opp den leopardmønstrede paraplyen og svingte ut på gaten, som lå helt øde så tidlig på morgenen. En ledig taxi kjørte forbi, og en mann så ut til å vaske inne på frokoststedet, ellers var det veldig stille. Hun elsket denne rolige, litt uhippe delen av Stockholm, leiligheten lå ved siden av de vakreste grøntområdene i byen og samtidig i nærheten av jobben. Det var gangavstand til Stureplan og sentrum.

Da hun passerte vinduet til en av de store bankene og fikk se speilbildet sitt, rettet hun seg opp. Vendela hadde lenge kjempet hardt for å passe inn i normen i mediebransjen, helt siden hun var barn og hennes eneste kvinnelige forbilde var den tynne moren som alltid så bra ut uansett hva hun hadde på seg. Det var først da Vendela fylte 25, for bare noen få år siden, at hun ga opp kampen mot kroppen sin, som ikke ville støpes om til den formen hun hadde trent så hardt for å oppnå. I stedet hadde hun begynt å tenke at hun kunne bruke den til sin fordel, fordi hun faktisk likte kroppen sin. Det hadde tydeligvis bidratt til at hun fikk jobben som programleder i sommer. På Vendelas coachingtime to uker tidligere hadde nemlig programdirektør Karin lagt vekt på at Vendela skulle fortsette slik seerne kjente henne, det vil si være den kvinnen alle «vanlige» kunne identifisere seg med. Underforstått at Vendela ikke hadde den sjarmerende, men ydmyke girl-next-door-utstrålingen som alle menn drømte om, men at hun rett og slett var en helt vanlig jente med for store lår (ifølge kommentarene på Instagram, som hun nå unngikk, nettopp på grunn av slike kommentarer) som kunne bo i huset ved siden av, men som ingen egentlig la merke til.

Hun visste ikke hva hun hadde håpet på under møtet, men hun hadde følt på skuffelse samtidig som Karin hadde sagt nøyaktig det hun hadde forventet.

Karin hadde likevel stilt spørsmålet: Hva tenker du? Vendela hadde ikke hatt noe svar. Hva ville hun være? Uoppnåelig? Var det ikke bedre å være en god rollemodell? En som hun selv gjerne skulle ha sett på tv da hun var yngre, for i det minste å ha én å identifisere seg med.

Men å være programleder var uansett noe helt nytt, og hun hadde forberedt seg grundig for at sendingene den første uken skulle bli så gode som mulig.

Da hun kom til TV24-huset, gikk inn i resepsjonen og hilste på resepsjonisten, fikk hun se Moa, barndomsvenninnen som nå var kollega, i ferd med å ta av seg sykkelhjelmen.

«Nei, men hei.» Moa omfavnet henne.

«Du er tidlig ute», sa Vendela og gjengjeldte klemmen.

«Jeg skal lage litt underholdningsnyheter på morgenprogrammet i dag. Morsomt, hva?»

«Hva? Er det sant?» Å få starte uken med bestevenninnen var nesten for godt til å være sant.

«Ja, jeg skal rapportere om det siste kjendisbråket.» Moa smilte tilgjort. Vendela visste at venninnen siktet høyere – hun ville rapportere om kultur eller økonomi, og legge underholdningsjournalistikken bak seg.

«Du kommer til å få andre saker», sa Vendela og så på venninnen. Håret var satt opp i en glatt knute, og med sin bleke hud, sine høye kinnben og lyseblå øyne hadde hun et sånt model off duty-uttrykk. En beinbygning som om noen hadde hugget alle formene frem i marmor, som Vendelas mor Krissie en gang hadde sagt det.

De tok følge gjennom TV24-huset.

«Hvordan føles det? Er du spent?» Moa så på Vendela.

«Ja, jeg er ganske nervøs.» Vendela smilte.

«Du har ikke rukket å ombestemme deg?» Moa dyttet Vendela i armen. «Nå er det uansett for sent.»

«Nei, hvorfor skulle jeg ombestemme meg?»

«Jeg vet ikke, vi har ikke hatt tid til å snakke sammen siden du fikk beskjeden.» Moa hadde vært bortreist for å rapportere fra en musikkfestival og deretter vært med forloveden Pascal på filminnspilling i Tsjekkia, mens Vendela hadde jobbet dag og natt – som reporter på morgenprogrammet, parallelt med alle forberedelsene til å overta som programleder. «Du er så flink til å lage reportasjer», sa Moa. «Det er din greie.»

«Å bli sendt ut for å lukte på kompost og isbade, er det ‘min greie’? Lette, halvsprø reportasjer?» Vendela hørtes bryskere ut enn hun hadde tenkt. «Jeg har drømt om å komme meg videre lenge nå.»

De var kommet til kafeteriaen, der medarbeideren søvnig rullet opp gitteret foran disken. De stilte seg ved kassen, Moa bestilte grønn te, Vendela en kopp kaffe med en skvett melk.

«Morgen-tv kan være tøft», fortsatte Moa. «Du vet ikke hva kvinnene der må tåle fra seerne.»

Vendela sukket og skulle til å forklare at det visste hun godt, hun hadde jobbet med morgen-tv i tre år nå, og det Moa påpekte, var en av grunnene til at kontoene hennes på sosiale medier hadde vært inaktive de siste to og et halvt årene.

«Hei.» En dyp mannsstemme hørtes bak dem. Vendela snudde seg og møtte Samuels mørke blikk. De hadde kjent hverandre i nesten et år nå, og hun hadde blitt vant til utseendet hans, som minnet om noe man bare leste om i romantasyromaner (han var overjordisk vakker, med andre ord), men når hun støtte på ham på denne måten, helt uforberedt, reagerte samtlige forplantningsorganer og -mekanismer i kroppen. De mørkebrune mandelformede øynene og det brede smilet som lyste opp hele ansiktet hans, de fyldige leppene, de mørke, korte skjeggstubbene over den mørke huden som fremhevet kjevebeina, og de brede skuldrene hun kunne skimte under den tynne skjorten. Alt i henne reagerte på det. Og hun var ikke alene, tenkte hun da hun så hvordan Moa så på ham. Han nikket kort mot Moa.

«Hei.» Moa smilte til Samuel. «Jeg understreket nettopp hvor dyktig Vendela er som reporter. Dere kommer til å gjøre det sykt bra sammen.» Hun så på Vendela. «Vendela er profesjonell, hun gjør nesten hva som helst på tv.»

Vendela så spørrende på henne, og Samuel så forvirret ut. «Jeg mente det ikke sånn, jeg mener bare at du er en veldig god reporter. Som bader i grisehus, for eksempel.»

Samuel lo. «Ja, jeg så litt av det på tv, men vi fikk aldri snakket om det. Hva gjorde du egentlig?»

Selvfølgelig hadde han sett henne vasse rundt i grisehuset, og hvis ikke bestevenninnen Moa hadde minnet ham på det, ville han forhåpentligvis ha glemt det nå. «Jeg besøkte en kvinne som tilbyr folk å meditere som en gris – hvis du hadde sett hele innslaget, ville du ha lært at grisen er den mest avslappede av oss pattedyr, altså griser som har det bra, og at hvem som helst kan tilegne seg grisens tilstand ved å rote rundt i en grisebinge.»

«Så det var det du gjorde? Mediterte som en gris?» Samuel smilte.

«Jepp. På direkten.»

«Engasjementet ditt er uansett imponerende.» «Hva gjør man ikke for å lage god tv?»

Vendela dro på smilebåndet. Hun var så ferdig med å vasse i grisebinger, herregud, hun hadde ikke fått dritten ut av håret før det hadde gått en uke. Hun var forresten også ferdig med å isbade, som hun hadde prøvd i begynnelsen av året. Når hun tenkte seg om, hadde jobben som reporter bydd på usedvanlig mange bad i ulike varianter, til og med et spagettibad som del av en kunstinstallasjon. Nå var det slutt på å bli ydmyket på direkten, i hvert fall for en stund. Til høsten skulle hun tilbake til reporterjobben.

Men hun smilte, og smilet ble møtt av latteren hans.

«Jeg liker i hvert fall innstillingen din.» Så nikket han langsomt mens de fortsatte å se på hverandre, og stillheten ble etterfulgt av et sug i magen som ble kraftigere jo mer han smilte. Samuel datet modellpene stylister, og hun visste om minst fem halvkjente influensere han hadde datet det siste året, og som var av den lekre, veltrente typen, dem man la merke til, og som ikke lignet Vendela. Som sagt hadde hun og Samuel vært venner en stund nå, og de skulle jobbe tett sammen hele sommeren, så Vendelas håpløse tiltrekning måtte rett og slett ta slutt.

«Det kommer til å bli kjempebra i sommer», sa han.

Hun trakk pusten dypt. «Det tror jeg også.»

«Vi ses i redaksjonen straks.» Samuel la en hånd på skulderen hennes og blunket før han fortsatte mot kafeteriaen. Moa tok ikke blikket fra ham.

«Nam.»

Vendela dultet henne i siden og prøvde å ignorere at hånden hans så ut til å ha satt et permanent avtrykk på skulderen hennes, for hun kunne fortsatt kjenne varmen og vekten av den.

«Hva? Han er jo … deilig.» Moa himlet med øynene mot Vendela.

Moas blikk falt igjen på Samuel, som rakk å bestille i kafeteriaen før de snudde seg og gikk videre.

«Det er lov å se, vel? Pascal gjør det, det vet jeg.»

«Jaså?» Vendela hadde aldri kommet helt overens med Moas forlovede. «Ja, det er klart han speider, det er sånn det er i et forhold.»

Da Vendela forble taus, fortsatte Moa. «Du er kanskje ikke klar over det, men det er faktisk bra for forholdet å se på andre av og til, det styrker relasjonen.»

«Ok?» Vendela skjønte ikke helt resonnementet, og hun hatet når Moa snakket til henne på den måten, som om Vendela ikke forsto hvordan forhold fungerte fordi hun hadde vært singel hele sitt voksne liv. I fem år, påpekte Vendela alltid da, for hun hadde faktisk vært sammen med en mann i et halvår da hun var 22.

Kanskje det var bra at Moa så på andre, tenkte Vendela skamløst. Hun hadde latt som om hun var overlykkelig da venninnen holdt den enorme diamantringen opp foran nesen hennes etter den svindyre reisen til Seychellene som Pascal hadde overrasket Moa med. Der hadde han gått ned på kne og bedt hotellpersonalet om å ta bilde av dem på avstand – bildene ble lekket til pressen, og begges karrierer fikk et passende løft. Det var akkurat slik Pascal var: beregnende og kynisk, og venninnen hennes fortjente bedre. Men de virket lykkelige, Vendela måtte bare akseptere det.

«Og hva var greia med dere, egentlig?» spurte Moa. «Herregud, dere flørtet jo.»

«Det gjorde vi ikke. Vi er kolleger, og vi har hengt mye sammen de siste tre ukene. Det der var ikke flørting.»

«Men, blunkingen.»

De svingte opp trappen som førte til redaksjonen. «Det er bare sånn han er», sa Vendela.

Samuel ga henne ofte komplimenter og var … flørtende. Men hun hadde aldri tatt det alvorlig. Hun var som sagt ikke hans type. De hadde jobbet hardt, kommet hverandre nær, gått inn i dette sammen og oppmuntret og støttet hverandre. Det var ikke noe romantisk ved det, selv om Vendela av og til ble satt ut når han dukket opp på den måten.

«Har du sett jentene han dater? Han ville aldri vært interessert i meg på den måten. Vi er bare kolleger. Han er en sånn type som flørter med alle, som menn i Spania som kaller alle kvinner for guapa», fortsatte Vendela med referanse til alle feriene de hadde tilbrakt i Moas foreldres leilighet i Malaga, der de opp gjennom årene hadde prøvd både utelivet og ulike spanske menn.

«Du er kanskje inne på noe der», sa Moa. «Han er virkelig en sånn fyr som flørter med mange. Du vet Filippa, en av stylistene? Hun har nok mye å fortelle om ham. Han datet henne samtidig som han hadde noe på gang med to andre, eller noe sånt.»

«Oi, ok.» Vendela visste at folk snakket om Samuel og at han hadde mange overfladiske forhold og datet rundt, men hun ønsket likevel å tro at han var en snill fyr.

De var kommet frem til redaksjonen, og det var allerede full aktivitet i det åpne kontorlandskapet. På de mange tv-skjermene som var plassert midt i rommet, ble det vist ulike internasjonale nyhetssendinger. Produsenten deres, Elnaz, og en researcher sto og diskuterte, mens produksjonsassistenten ropte noe fra skrivebordet sitt, for deretter å løpe opp trappen med en bunke manus i hånden. På Vendelas skrivebord, som sto helt innerst ved vinduet med utsikt over vannet og Lidingös klatrende grøntområder, lå en stor blomsterbukett. En velkomsthilsen, antok Vendela.

Moa snudde seg mot henne. «Lykke til i dag.» Så sendte hun Vendela et medlidende smil, som om hennes inntreden i redaksjonen og livet som programleder var begynnelsen på en katastrofe.