Mari Jungstedt

Når stjernene faller

Copyright © Mari Jungstedt, 2025

First published by Albert Bonniers Forlag, Stockholm, Sweden

Published in the Norwegian language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden

Norsk utgave © Bonnier Norsk Forlag, 2025

www.bonnierforlag.no

Oversettelse: Lars Nygaard

Omslagsdesign: @ Sofia Scheutz Design

Omslagsfoto: Depositphotos, Pixabay, Pxhere, Rawpixel og Shutterstock

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-347-2559-3 (ePub)

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven.

Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov eller følger av avtale med Kopinor.

Ingen bruk av hele eller deler av utgivelsen som inntak eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk, er tillatt uten særskilt avtale med Bonnier Norsk Forlag.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Til Ingemar, med kjærlighet

1

Prolog

Bommen går opp, og den mintgrønne Maseratien kjører inn i Puerto Banús i Marbella. Så snart den er inne i den eksklusive havnen, foretar den italienske sportsbilen en u-sving, og sjåføren parkerer overfor den elegante Louis Vuitton-butikken. Enn så lenge er det ikke så mange mennesker på strandpromenaden, der luksuriøse klesbutikker, cocktailbarer og restauranter ligger på rad og rekke. Langs sjøen er det fullt av overdimensjonerte yachter, og her og der kan man se en matros eller en stewardesse i arbeid på dekk. Eierne er her med ujevne mellomrom, og i mellomtiden passer mannskapet på båtene og holder ubudne gjester unna.

Himmelen er skyfri, og solen glitrer i vannet. Den føles allerede sterk, selv om det fortsatt er ganske tidlig på dagen. Noen få mennesker spaserer langs strandpromenaden, kvinner i høye hæler med glitrende bikinier under en tynn sarong, menn med solbriller og tilbakestrøket hår. En med en liten chihuahua i gullbånd, en annen med barnevogn. En lavmælt summing høres fra kafeene der det er noen som tar en sen frokost med en café con leche og en croissant. Stemningen er avslappet, uten bekymringer for hvordan neste måneds regninger skal betales.

Mannen i Maseratien har krøllete, blondt hår og pilotsolbriller med gullinnfatning fra Chanel. Han tar et smidig skritt ut av kabrioleten og går inn hos Louis Vuitton med selvsikkerheten til en person som er født med penger og aldri har opplevd noe annet.

Klokken er over elleve om formiddagen, rett etter åpningstid, og sjåføren av Maseratien er den eneste kunden. Han setter solbrillene på hodet, slår ut med de muskuløse armene i den luftige, opprullede skjorten og ber ydmykt om hjelp på spansk med tydelig svensk aksent. Så fyrer han av et uimotståelig smil som blotter en kritthvit, perfekt tannrekke.

Han fanger øyeblikkelig oppmerksomheten til de ansatte. De er kledd i svart, med stramme frisyrer og høye hæler, og flokker seg rundt kunden, som har en magnetisk utstråling. Alle har lagt merke til den dyre sportsbilen han har parkert utenfor, de eksklusive solbrillene og Rolexen han har på armen. Dette er drømmekunden, og siden de får provisjon på alt de selger, ser alle tre en sjanse til å starte dagen på en veldig god måte.

Mannen beskriver den vanskelig situasjonen han nettopp har havnet i for de ivrige ekspeditørene, med en bekymret uro i de havblå øynene, som er uskyldige og sensuelle på samme tid. Sakte lar han blikket vandre mellom hver av dem.

Med innlevelse forteller han at han nettopp har ankommet Marbella med fly fra Stockholm, at han er her på en viktig forretningsreise, men at begge koffertene ble overkjørt av en uforsiktig lastebilsjåfør i Las Palmas, så hele garderoben hans er ødelagt. Han trenger et nytt sett med klær med en gang.

Butikkmedarbeiderne hjelper ham mer enn gjerne, og ivrig plukker de ut skjorter, bukser, skinnjakker, sko, fritidsklær og dresser. Han kjenner nøye på stoffkvaliteten og prøver det ene plagget etter det andre under kvinnenes engasjerte oppsyn.

Etter en times tid ligger fire fullpakkede poser med klær til en verdi av titusenvis av euro på den skinnende marmordisken ved kassen. Mannen tar rutinert etter lommeboken i innerlommen på jakken, men får snart en bekymret mine. Den er tydeligvis ikke der den pleier å være. Han begynner å sjekke alle lommene, men innser at han har lagt den igjen i bilen som står parkert på den andre siden av gaten. Han ber om unnskyldning, forklarer feilen og sier at han bare skal gå og hente den. Mannen tar to av posene og sier at han ikke får med seg alt på én gang, så han kan like gjerne ta halvparten når han skal hente lommeboken. Ekspeditørene rekker ikke å reagere før han er ute av butikken, hopper inn i bilen sin, starter den og kjører av gårde. De ser overrasket på hverandre med pent sminkede ansikter før de slår alarm.

Den mintgrønne Maseratien er borte.

2

Malin García sto på den øverste terrassen i luksusvillaen sin i det fasjonable nabolaget Nueva Andalucía like utenfor Marbella og så ut over golfbanen. Uansett hvor hun vendte blikket, så hun golfspillere som svingte køllene sine eller puttet på greenen. Motvillig hadde hun gått med på å flytte hit, selv om hun syntes det var sprøtt å kjøpe et hus til åtti millioner svenske kroner uten havutsikt og i stedet med utsikt over gamle menn som gikk rundt og slepte golfbagene sine over en plen hele dagen. Selv om villaen hadde fem bad og italienske marmorgulv. Men det var Ignacios penger. Og hennes spanske ektemann var gal etter golf. Hvis han ikke jobbet eller tok seg av sine politiske plikter, var han alltid opptatt med den sporten. Bare et smalt gjerde skilte huset fra golfbanen. Man kunne høre køllene svisje fra eiendommen, og når hun solte seg ved bassenget, var hun redd for at en golfball skulle komme flyvende og treffe henne i hodet.

Nå ja, hun kunne ikke klage. Ignacio tok godt vare på henne. I hvert fall økonomisk. Hun trengte verken jobbe eller gjøre husarbeid av noe slag. De hadde vaskehjelp to ganger i uken, en gartner som klippet gress og busker, og en fyr som fjernet kvister og løv fra bassenget. Under sønnens oppvekst hadde de alltid hatt en barnepike boende i huset. Malin, som kom fra en enkel oppvekst i Norrbotten, syntes det var vanskelig å ha folk som ikke var familie vandrende rundt hjemme. Hun følte seg fortsatt ikke bekvem med å ligge ved bassenget og slappet av mens vaskehjelpene skrubbet kjøkken og bad, eller at bassenggutten smugkikket på henne mens hun solte seg i bikini, og brukte uforholdsmessig lang tid på å ordne med filtrene. Å få andre til å gjøre husarbeidet var ikke aktuelt da hun vokste opp.

Nå skulle de straks av gårde til nok en ettermiddagsmingling. Ignacio fikk stadig invitasjoner til ulike fester og arrangementer, og Malin pleide å bli med, selv om hun ikke syntes det var spesielt morsomt.

Mens hun sto foran speilet på badet og sminket seg, tenkte hun tilbake på livet de hadde hatt sammen. Kanskje var det omstendighetene som gjorde at hun grublet så mye, og at hun følte at hun sto ved et veiskille. Hun innså at situasjonen hun hadde satt seg selv i, var uholdbar i lengden. Det måtte ta slutt. Spørsmålet var bare når og hvordan.

Hun og Ignacio hadde en lang historie bak seg. Malin møtte mannen sin på en nattklubb da hun som ung kvinne var på ferie med noen venninner i Marbella. Hun ble forelsket, og de giftet seg et år senere.

Hun flyttet fra foreldrenes enkle rekkehus i Luleå til Ignacios ekstravagante takleilighet i Marbella, der han bodde på den tiden. Han kom fra en velstående familie og var allerede kommet et godt stykke opp på karrierestigen.

I begynnelsen hadde Malin gjort et halvhjertet forsøk på å få seg jobb. I Luleå hadde hun jobbet i en møbel- og interiørbutikk, og det hadde gått bra. Hun hadde også tatt flere kurs i regi av bedriften og hadde nettopp begynt på en ettårig utdanning som interiørarkitekt ved Folkuniversitetet da hun møtte Ignacio. Malin hadde håpet å jobbe med det samme i Spania og forsøkte å starte sin egen virksomhet. Hun hadde ikke egentlig klart å få noen kunder, bortsett fra en rik araber som virket mer interessert i å ligge med henne enn i å la henne innrede det nye feriehuset han hadde med sin kone, et palass til mange millioner. Ellers hadde hun hjulpet en og annen venninne med innredning, men uten å ta betalt for det. Så kom sønnen, og familielivet tok overhånd. Den eneste innredningen hun drev med nå, var å piffe opp deres eget hjem.

Ikke at hun trengte å jobbe for å få endene til å møtes. Ignacio tjente veldig godt som direktør i et stort konsulentfirma, men han reiste mye i jobben og hun var ofte alene med sønnen David i det store huset. Ignacio hadde også flere viktige politiske verv. Han var medlem av kommunestyret i Marbella og en nær venn av byens borgermester.

Gjennom årene hadde Malin blitt kjent med flere svensker i Marbella, og etter at David var blitt voksen og flyttet hjemmefra, hadde Malin bare seg selv å tenke på. Hun og venninnene gikk morgenturer på stranden, spilte padel, gikk jevnlig på yogakurs og spiste lunsj på hyggelige restauranter. Malins liv hadde utviklet seg fra en beskjeden tilværelse i et arbeiderhjem i Norrbotten til en hverdag med spabesøk, skjønnhetsbehandlinger og drinker med ulike venninner. Hun hadde flere biler til disposisjon i den store garasjen, og hun kunne dra hvor hun ville.

Ignacio forsynte henne med eget kredittkort, VIP-kort til ulike klubber, treningssentre og spa, selv om de hadde sitt eget treningsstudio i husets første etasje. Han virket fornøyd så lenge hun lot ham være i fred. Innerst inne syntes nok Malin at mannen hennes var litt for slepphendt, på grensen til uinteressert. Det var som om han tok henne for gitt. I det siste hadde han også blitt mer distansert og kald. Politisk hadde han blitt stadig mer høyreorientert, og hans nye engasjement i det ultrakonservative partiet Vox gjorde ham til en annen, tenkte hun ulykkelig. Også verdimessig sto de langt fra hverandre.

Hun skjøv tankene fra seg og vendte tilbake til her og nå. Hun tok på seg lipgloss og gjorde trutmunn foran speilet. Nå så hun akkurat ut som forventet.

Men hun var fullstendig klar over at hun uansett ikke ville passe helt inn.

3

Det nye redaksjonslokalet til Svenska Magasinet lå i en fireetasjes bygning på et hjørne av gågaten i byen San Pedro, noen mil utenfor Marbella. I første etasje lå en tobakksbutikk, og ved siden av lå en italiensk gullsmed. Dette var et turiststrøk, selv om San Pedro ikke var like turistifisert som noen av de andre byene på den spanske solkysten. Selv om redaksjonslokalene lå langt fra Lisa Hagels hus i den lille landsbyen Benagalbón på den andre siden av Málaga, likte hun beliggenheten som de nye eierne hadde valgt. Det var et steinkast fra kirken og torget på den ene siden og favorittrestauranten hennes, La Tizona, på den andre.

Lisa gikk ut av bilen hun hadde parkert noen kvartaler unna, og spaserte over den store, åpne plassen ved kirken der barn som nettopp var ferdige på skolen for dagen, samlet seg for å bli hentet av mor, far eller en annen slektning som ventet i ettermiddagssolen. Det var for det meste kvinner med barnevogner, et yngre søsken som de holdt i hånden eller et eldre som holdt dem med selskap. Det var liv og røre, og Lisa nøt summingen. Hun satte virkelig pris på at spanjolene alltid hadde noe å si til hverandre, at de hadde så mye å snakke om; uansett hvor man snudde seg på restauranter, parkbenker i byen eller på stranden, var det alltid en livlig samtale i gang.

I Sverige kunne man se et par som solte seg ved siden av hverandre en halv dag uten å veksle et ord, eller satt på en restaurant og av og til så seg rundt, uten så mye som å si en setning til bordkameraten. Lisa hadde alltid syntes det var så fremmed, her i Spania var det en annen kultur, og hun elsket det.

Snart befant hun seg i gågaten som gikk fra torget og ned til havet. På denne tiden vrimlet det av mennesker. De små butikkene langs promenaden var fulle av kunder, og kafeene langs fortauet var fylt av spanske pensjonister og barnefamilier som spiste churros. De friterte bakverkene så ut som en slags smultringer og ble ofte spist med sjokoladesaus eller krem.

Lisa gikk opp trappen til redaksjonslokalet, som nå sprudlet av liv. Bestevenninnen Annie, som hadde skaffet henne jobben som journalist i bladet, satt konsentrert og knatret løs på tastaturet. Hun kikket raskt opp med et kort hei, men så ned på skjermen igjen og fortsatte å skrive.

Det var Annie som hadde overtalt Lisa til å flytte til Spania etter den bitre skilsmissen fra Axel, mannen hun hadde vært gift med i tretti år. Axel, som var lærer på universitetet, hadde en dag kommet og fortalt henne at han hadde forelsket seg i en av studentene sine og ville fortsette livet sitt sammen med henne. En kvinne som var på alder med datteren deres, Olivia.

Huset de delte, ble solgt på et blunk, og plutselig befant Lisa seg i en helt ny livssituasjon. Såret, trist og sjokkert sa hun opp lærerjobben, tok med seg eiendelene sine og pengene fra salget og kjøpte et hus i den lille fjellandsbyen Benagalbón, noen mil øst for Málaga. Det var halvannet år siden.

Begge barna, Olivia og Victor, var voksne og hadde flyttet hjemmefra. De klarte seg på egen hånd.

Det nye hjemmet lå vakkert til med utsikt over dalen og havet, men det var et oppussingsobjekt, og hun gjorde det meste selv. Det var mye jobb, men Lisa hadde ikke råd til å sette det bort. Hun hadde det heller ikke travelt, men tok én ting av gangen. Hun hadde fått litt hjelp av en ung snekker i landsbyen, Javier, men de hadde havnet til sengs, og Lisa innså at det kanskje ikke var noen god idé, siden hun var ny i landsbyen, svensk og dermed en outsider, og dessuten mye eldre enn Javi. Kanskje ikke den beste måten å bli omfavnet av lokalbefolkningen på.

I tillegg var hun egentlig interessert i drapsetterforskeren Hector Correa, som hun hadde møtt på et flamencokurs, og som hun også hadde samarbeidet litt med da hun tolket i et par drapssaker der svensker var involvert. Men Hector virket fortsatt fastlåst i sorgen over sin avdøde kone, og han hadde nok fått det for seg at det var mer mellom henne og Javier enn det egentlig var.

Et halvt år tidligere hadde Hector dukket opp hjemme hos henne en dag da Javier var der og hun ikke var ordentlig påkledd. Siden den gang syntes Lisa at han hadde vært kjølig mot henne, og han hadde ikke deltatt på en eneste flamencotime den våren. Da hun hadde ringt for å spørre, hadde han skyldt på at han hadde for mye å gjøre på jobben.

Etter at Lisa begynte å jobbe som journalist for Svenska Magasinet, kunne hun ikke lenger hjelpe til som tolk ved ulike etterforskninger. Dessverre kolliderte de to rollene. Til tross for at hun savnet tolkeoppdragene, mente Lisa at hun hadde tatt riktig valg. Hun hadde planlagt å leve av fjernundervisning da hun flyttet til Spania, men det viste seg å være vanskeligere enn hun hadde trodd. Da hun fikk tilbud om fast jobb i bladet, hadde hun rett og slett ikke hatt råd til å takke nei. Dessuten trivdes hun i jobben, som var både selvstendig og variert, og til sin egen overraskelse hadde hun talent for journalistikk. Lisa hadde ingen problemer med å forstå hva som var viktig, hvordan hun skulle vinkle sakene og hvordan hun skulle få folk i tale. Det var noe ved væremåten hennes som gjorde at folk var villige til å åpne seg og fortelle mer enn de egentlig hadde tenkt.

Lisa satte seg ved arbeidsplassen sin ved vinduet og så ut på menneskene på gaten. Det hadde ordnet seg veldig bra her i Málaga, tenkte hun. Det eneste som gjorde henne trist, var at hun hadde mistet den gode kontakten med Hector. Flamencokurset skulle begynne om noen dager, og Lisa hadde planer om å dra dit. Hun hadde tenkt på å spørre Hector om han ville bli med, men hun hadde ikke lyst til å være påtrengende. Det var flere måneder siden de hadde møttes sist, og hun lurte på om han endelig hadde kommet over at Carmen var død. Eller hadde han møtt noen andre? Siden det ikke hadde skjedd noe mellom dem til nå, ville det aldri skje, tenkte hun.

Det var som om det ikke fantes noe håp om at det kunne bli de to.

4

Den storslåtte, moderne villaen der ettermiddagens minglefest skulle holdes, lå i ensom majestet på en høy klippe med fantastisk utsikt over havet. Den lå i utkanten av det eksklusive boligområdet ved foten av fjellet La Concha, rett ovenfor Marbella.

I Sierra Blanca, Marbellas eget Beverly Hills, bodde de aller rikeste. Her lå det ene fornemme huset etter det andre, ofte omgitt av høye hekker og uinntagelige gjerder med låste porter og bjeffende hunder innenfor. Det krevdes en egen tillatelse bare for å komme inn på det lukkede området, som var omgitt av bommer. Sikkerhetsvakter gikk runder med jevne mellomrom, og det var overvåkningskameraer overalt.

Nabolaget utstrålte en følelse av ro og velstand, et fristed for de heldige, langt borte fra hverdagens trivialiteter for vanlige spanjoler. Gatene var som regel ganske tomme, en og annen veltrent kvinne med hestehale og hodetelefoner gikk tur med en liten hund, men ellers tok de fleste bilen ned til playaen eller kjøpesenteret. Det hvilte en viss søvnighet over området. Her levde innbyggerne i en fredelig verden, uten andre bekymringer enn at gartneren ikke dukket opp når han skulle, at vaskehjelpen ble syk eller at bassengfilteret måtte skiftes.

Malin og Ignacio ankom i en taxi. Underveis hadde Ignacio vært opptatt med å snakke i telefon med en av forretningsforbindelsene sine, mens Malin så ut av bilvinduet. Som vanlig gruet hun seg til sammenkomsten. Da bilen stoppet foran huset, avsluttet Ignacio samtalen, betalte, gikk ut og holdt opp døren for henne.

Menneskene som strømmet til festen, passet godt inn i de sofistikerte omgivelsene. De tilhørte de vakre; slanke kvinner i korte, glitrende kjoler og sandaletter med høye hæler, menn med harde muskler under stramme, perfekt strøkne skjorter, veltrimmet skjegg og dyre Breitling- eller Jaeger-klokker. Den ene taxien etter den andre satte folk av, det var begrenset med parkeringsplasser i de bratte bakkene.

Ved inngangen fikk Malin og Ignacio hvert sitt glass med godt nedkjølt champagne, og så fortsatte de ut til bassenget der det ble servert hors d’oeuvres av unge servitriser i gullshorts. Middelhavet bredte seg ut foran festdeltakerne der de minglet rundt i en gemyttlig summing til lyden av myk bossa nova fra usynlige høyttalere.

Malin nippet til champagnen og så seg usikkert rundt i håp om å få øye på i hvert fall én av sine egne venner. Selv om de ble tatt imot med varme smil og møtte mange vennlige kolleger og bekjente av Ignacio, følte hun seg malplassert. Malin syntes det var vanskelig med minglefester, som mer var en måte å vise seg frem på enn å sosialisere. De befant seg i et internasjonalt nabolag med folk fra alle verdenshjørner, men gjestene var stort sett velstående spanjoler som tilhørte kremen av Marbellas elite innen forretninger, politikk og kultur.

Malin hørte ikke hjemme her. Innerst inne var hun en beskjeden og sjenert kvinne fra Norrland som elsket naturen mer enn overfladisk småprat om ingenting, og det var spesielt tydelig på arrangementer av denne typen. Hun følte seg som en istapp blant de vakre, selvsikre spanske kvinnene, med rødmalte lepper, høylytte gester og intense prat.

For å slippe unna gikk hun ut og lot som om hun snakket i telefonen. Hun betraktet hagen og loungemøblene ved bassenget. Etter en stund ble hun reddet av Ignacio, som kom bort til henne.

– Hei, står du her alene?

Malin lot hånden med mobilen synke. Det var ingen vits i å late som foran ham.

– Kjeder du deg? spurte han med et bekymret uttrykk og strøk en hårlokk bort fra ansiktet hennes.

Det var alltid viktig for ham å vise omtanke utad.

– Nei da, ingen fare, sa hun og anstrengte seg for å smile.

Plutselig lyste mannen hennes opp.

– Har du sett hvem som er her? sa han og pekte mot de åpne glassdørene. – Der er Valeria Fuentes, hun er Marbellas mest legendariske filmstjerne. Kjenner du henne igjen?

Ut på terrassen kom en amazoneaktig kvinne i femtiårene, kledd i en ermeløs, rosaskimrende silkekjole som Malin kjente igjen fra Prada. Hun hadde på seg et par knallrosa, åpne sandaler med stiletthæler. De blanke, svarte korketrekkerkrøllene hang lavt ned på den slanke ryggen, og leppene var malt i samme farge som skoene. Hun sendte et blendende smil til en fotograf som dukket opp fra ingensteds.

– Ja, er ikke hun med i den Netflix-serien Toy Boy? spurte Malin.

– Jo, det stemmer, sa Ignacio. – Og se hvem hun har med seg, er ikke det nettopp en toy boy? Den kjekke fyren må være femten år yngre.

Han fniste på sin karakteristiske måte, som Malin først hadde syntes var sjarmerende, men som hun etter hvert syntes var nesten uutholdelig.

I neste sekund kunne hun også se hvem som dukket opp rett bak den glamorøse filmstjernen. Selv om han hadde på seg de vanlige solbrillene med gullinnfatning og så ut til å gjøre sitt beste for å forsvinne bak filmstjernen han var sammen med, gjenkjente hun ham umiddelbart.

Malin gispet.