TINA BECKETT

Gjenforent i Alaska

Denne oversettelsen er redigert av: Nella Winter

MINISERIE:

Akutten i Alaska

Tina Beckett

har vært finalist i Golden Heart tre ganger, og lærte å pakke kofferten nesten før hun lærte å lese. Hun ble født inn i en militærfamilie og har derfor bodd i USA, Puerto Rico, Portugal og Brasil. Tina elsker å reise, men også å kose med mopsen Alex, tilbringe tid med familien og ri på hesten sin.

Akutten i Alaska

Tempoet er høyt og pulsen stiger når sykepleierne og legene i miniserien Akutten i Alaska møter på nye utfordringer. I denne serien får du både medisinske og følelsesmessige kriser på løpende bånd, og vi kan garantere at du vil sitte med hjertet i halsen mer enn én gang! Dette er første bok i serien.

Som alltid, til familien min. Jeg elsker dere!

Prolog

Blikket hennes fulgte den knallrosa sparegrisen mens den seilte gjennom luften for deretter å styrte i bakken med en knasende lyd. Så begynte hun å gråte, ute av stand til å stoppe, selv om hun visste at det bare ville gjøre vondt verre.

«Georgia, ikke rør deg.» Morens skjelvende stemme nådde henne selv da faren stod over henne og så større og mer skremmende ut enn han noen gang hadde gjort før.

Georgia begynte å ta et skritt tilbake for å komme seg unna ham, men moren nådde henne først og satte seg foran henne, mens hun stirret opp på mannen foran dem.

«Kom deg ut. Kom deg ut nå.» Ordene ble sagt med en myk hvesing som stanset Georgias tårer på et øyeblikk.

Hun hadde aldri hørt moren snakke til faren på den måten. Aldri noensinne. Vanligvis sa hun unnskyld til ham om og om igjen for ting som Georgia ikke forstod. Men ikke i dag.

Hun lente seg rundt moren for å se hvordan faren reagerte. Han virket ikke sint. I stedet så han ut som om det var noe han ikke forstod, før han så ut til å legge merke til Georgia og vinket henne bort til seg. Moren slo bort hånden hans, tok frem telefonen og trykket på noen knapper.

Det betød tydeligvis noe for faren, for han trakk seg et skritt tilbake, og sinnet kom tilbake. «Du kommer til å trygle meg om å komme tilbake. Du klarer det ikke på egen hånd.»

«Bare vent og se, Gavin.»

Faren kastet ølboksen i veggen så innholdet rant ut over det eneste teppet de hadde. Så snudde han seg, rykket opp ytterdøren og trampet ut, uten å bry seg om å lukke den etter seg.

Moren skyndet seg bort, slo igjen døren, låste den og lente seg mot den et øyeblikk. Georgia var ikke den eneste som gråt – nå gjorde moren hennes det også. «Går det bra med deg, vennen?»

Hun nikket. «Men den nye sparegrisen min … Julenissen kom med den til meg.»

«Vi skal kjøpe en ny til deg. Vi skal …» Hun stoppet opp, og øynene hennes landet på en flekk på gulvet. «Du blør.»

Georgia så ned og så at det dryppet noe rødt fra hånden hennes. Hun ble forskrekket over den mørke fargen, holdt den opp og stirret på den. «Mamma, jeg tror jeg er skadet.»

Moren tok raskt et teppe fra sofaen i nærheten og kastet det over gulvet foran Georgia. Da hun gikk over det, lagde den knuste sparegrisen en dump, knasende lyd under føttene hennes. Så løftet hun Georgia opp og bar henne til en trygg flekk på gulvet. Moren lukket øynene et øyeblikk. Så gikk hun i gang med å hente noen papirlommetørklær og teipen som hun hadde brukt til å pakke inn julegaver med, før hun dekket til Georgias hånd. Det gjorde vondt. «La meg hente jakken din.»

«Men sparegrisen min …»

«Det tar vi oss av senere. Nå må vi få håndleddet ditt undersøkt.»

I løpet av få minutter var de begge kledd i jakker og støvler. Georgia lurte på om faren ville være tilbake når de kom hjem.

Hun trodde ikke det. Av en eller annen grunn trodde hun ikke at han noen gang ville komme hjem igjen.

1

Georgia Sumter berørte arret på venstre håndledd da hun gikk gjennom dørene til Anchorage Memorial Hospital. Sykehuset så akkurat ut som det hadde gjort da hun forlot det for tre år siden. Det var rart hvordan noen ting aldri forandret seg, mens andre ting var ugjenkjennelige.

Som barndomshjemmet hennes, som for lengst var borte. Moren hadde fått huset i skilsmissen, men de hadde ikke blitt værende der. Hun hadde solgt det nesten umiddelbart, og flyttet til et mindre hus med ett soverom som, selv om det var trangt, hadde føltes trygt på en måte som det andre huset ikke hadde gjort. Først da hun ble eldre, hadde hun forstått hvorfor.

Den rosa sparegrisen hadde blitt byttet ut med en stor, hvit kanin. Da hun var atten år, var den fylt til randen med både mynter og sedler, selv om hun aldri hadde brutt den opp for å få tak i pengene, for lyden av noe som knustes kunne fortsatt gjøre nervene hennes frynsete.

Hun ristet bort tankene. Beslutningen om å dra tilbake til Anchorage Memorial hadde ikke vært enkel. Ikke etter alt som hadde skjedd. Men å ta permisjon fra sykehuset og flykte tilbake til hjembyen på Kodiak Island hadde heller ikke vært den beste idéen. Hun hadde trodd at det å være i nærheten av moren ville hjelpe henne til å føle seg trygg og få tilhelingen til å begynne. Og det hadde det gjort – i begynnelsen. Men morens nesten daglige forsikringer om at hun hadde gjort det rette, hadde etter hvert blitt som en begravelsessang, mørk og repetitiv og … uutholdelig. Kokongen hadde forvandlet seg til noe klaustrofobisk. Det samme hadde den lille klinikken hun hadde valgt å jobbe på etter at hun hadde bestemt seg for å slutte på Anchorage Memorial. Hun hadde ikke vært bekymret for å treffe faren sin. Han bodde ikke i byen lenger. Faktisk ante hun ikke hvor han var, og det var greit for henne at det forble slik.

Et kjent ansikt krysset gangen, kastet et blikk i hennes retning før han gikk tilbake og stirret på henne som om han trodde han så syner. Til slutt la han hodet på skakke. «Georgia?»

Håret hennes var omtrent fem centimeter kortere enn det hadde vært for tre år siden, nå hang det rett over skuldrene, og de blekede lokkene hadde fått lov til å vende tilbake til sine naturlige, mørkebrune bølger. Hun kunne forstå at han ble overrasket. Det, pluss det faktum at hun en gang hadde sagt til ham at hun aldri ville vende tilbake til sykehuset som hun hadde elsket så høyt.

«Det er meg. Bare litt eldre og forhåpentligvis klokere enn sist du så meg.»

William Harris kom mot henne. «Jeg ante ikke at du var i byen. Sist jeg hørte fra deg, var du fortsatt på Kodiak.»

Barndomsvennen hennes, som hadde fulgt henne i tykt og tynt, hadde vokst opp på den samme øya i Alaska som henne, men han hadde dratt da han var atten år gammel. De hadde imidlertid holdt kontakten i alle disse årene, og de hadde jobbet sammen på Anchorage Memorial helt til hun hadde tatt den vonde beslutningen om å dra.

Men hun hadde savnet livet sitt her. Så veldig mye. Så mye at hun var villig til å risikere å se …

Nei. Ikke tenk på det.

Hun stakk hånden ned i lommen for å finne smykket sitt og rynket pannen da hun innså at hun hadde glemt det i bilen. Hun hadde tatt det av seg før morgenens dusj, og i hastverket med å komme seg til sykehuset i tide hadde hun kastet det i hanskerommet. Der lå det fortsatt.

«Jeg bestemte meg for å komme tilbake. Jeg savnet sykehuset …» hun smilte til ham « … og vennene mine. Og det har gått såpass lang tid at jeg tror jeg er klar for det. Dessuten er Eli gift nå.»

Han rynket pannen. «Georgia, hvorfor sa du ikke at du tenkte på å komme tilbake?»

Svaret hans stoppet henne. «Jeg trodde du ville bli glad for å se meg.»

Han grep hånden hennes et øyeblikk og klemte til før han slapp taket. «Selvsagt er jeg det. Det er bare det at Eli ikke er …»

Hadde eksen hennes flyttet fra området? Selv om det ville vært et enda bedre scenario – å la henne vende tilbake til livet før hun møtte ham – var det noe i magen som veltet seg ved tanken på at hun aldri skulle få se ham igjen.

Var det ikke det du hadde håpet da du dro herfra for tre år siden?

Jo, hun hadde tenkt å plassere ham like kontant i fortiden som hun hadde gjort med faren. Men hun hadde hatt helt andre grunner til å gjøre det. Eli hadde støttet henne. Han ville bare ha mer enn hun kunne gi.

«Har han flyttet?»

«Nei.» Williams stemme kom tilbake, og han så henne inn i ansiktet. «Men han er ikke gift lenger heller. Han og Lainey ble skilt for litt over et år siden.»

Hjertet hennes skjøt rett opp i halsen. Ikke gift? «Hvorfor har du ikke fortalt meg det?»

«Jeg trodde ikke du kom tilbake, og jeg tenkte at du ikke ville ha lyst til å bli holdt oppdatert om alt Eli har gjort, med tanke på hvordan det gikk mellom dere. Dessuten sa du hele tiden at det gikk bra på Kodiak.»

Det var prisen hun måtte betale for å lyve. Hun stakk hånden i lommen igjen. Sommerfuglen lå vanligvis i lommen som en påminnelse om alltid å være fri. Hun fiklet med den når hun var stresset. Og akkurat nå var hun det.

«Ja, jeg vet det. Og selvfølgelig ville jeg ikke at du skulle fortelle meg alt. Det er min feil at jeg ikke sa noe om å komme tilbake. Jeg så tilfeldigvis en annonse for akuttstillingen da jeg var på utkikk etter et nytt sted å jobbe. HR ga meg beskjed nesten umiddelbart om at de ville ha meg tilbake, så jeg hadde det travelt med å få ting på plass før jeg forlot Kodiak General.» Hun trakk på skuldrene. «Jeg tenkte jeg skulle overraske deg.»

«Det kan du trygt si at jeg ble. På en god måte.» Et smil fulgte ordene. «Jeg visste at vi skulle få noen andre. Jeg brydde meg bare ikke om å se etter et navn. Jeg håpet bare at det ikke skulle bli enda en doktor Mueller.»

«Doktor Mueller?» Navnet sa henne ingenting.

William hevet øyenbrynene. «Jepp. Ronny Mueller. Han tok faktisk din plass da beslutningen om ikke å komme tilbake ble tatt. Og la oss bare si at ting ikke har vært det samme siden da. Det skulle ikke forundre meg om han var en av grunnene til at doktor Hawthorne forlot akuttmottaket.»

«Så synd. Jeg likte virkelig Becky.»

Becky Hawthorne hadde vært en av hennes gode venner på Anchorage Memorial. Georgia hadde gledet seg til å jobbe med henne igjen. Becky hadde faktisk forsøkt å overtale henne til ikke å slutte … til å gi det litt tid. Hun visste ikke at den ledige stillingen var et resultat av at Becky hadde sluttet. Hun fikk en gnagende følelse av at grunnen til at hun hadde kommet tilbake, var i ferd med å forsvinne.

«Det gjorde vi alle. Men hun bestemte seg for å begynne å jobbe på en av de mindre naboklinikkene. Så hun er her fortsatt.» Han trakk på skuldrene. «Vel, jeg er glad for at du er tilbake. Mer enn du aner. Skal du jobbe i dag?»

«Nei, jeg skal bare til HR for å gjøre litt papirarbeid. Jeg tror jeg offisielt begynner i morgen. De forteller meg det vel når jeg kommer meg dit. Apropos det, jeg må gå før jeg kommer for sent.»

Han smilte. «Ville det virkelig være noe nytt?»

Hun slo ham på armen. «Jeg prøver å bli bedre på det.»

«Jeg tror det når jeg ser det. La oss spise lunsj sammen en dag, ok?»

Hun smilte tilbake til ham og prøvde å la være å tenke på Eli eller hva hun skulle si til ham når hun til slutt støtte på ham. «Det skal bli. Og jeg lover at jeg kommer i tide.»

Han snøftet vantro. William var en kjekkas, og hun var overrasket over at han ikke hadde funnet noen ennå.

Men det hadde ikke hun heller. Og det ville hun heller ikke. Moren hadde fortalt nok advarselshistorier til å vare livet ut. Georgia hadde vært villig til å date, siden det var mye mindre rotete å komme seg ut av den typen forhold enn en skilsmisse. Det hadde hun bevist da hun forlot Anchorage for tre år siden. Men ekteskap? Moren hennes hadde hatt store problemer med å bli fri fra mannen sin. Det Georgia ikke hadde visst som barn, var at faren faktisk hadde kjempet for foreldreretten og nesten vunnet med historier om omsorgssvikt og mishandling. Det var så latterlig, siden det hadde vært omvendt.

Så ja … Ekteskap og barn? Det var ikke frihet i Georgias bok.

«Ok», sa William. «Si fra når du får timeplanen din. Jeg må også tilbake til avdelingen.»

Han satte kursen mot akuttmottaket, mens Georgia gikk mot heisen.

Herregud, var ikke Eli gift lenger? Det var en av grunnene til at hun hadde vært fristet til å ta jobben. Hun kjente dem begge godt nok til å vite at verken hun eller Eli noen gang ville være utro, så hun hadde regnet med at hun ville være trygg. Det ville de begge. Det faktum at Eli hadde giftet seg med en de begge kjente fra sykehuset et drøyt år etter at de hadde gått fra hverandre, hadde vært sjelelig opprivende, spesielt siden Georgia ikke hadde hatt så mye som en date på hele den tiden. Men det bekreftet også at hun hadde gjort rett i å gå sin vei.

Og nå?

Så snart hun kom tilbake til bilen, skulle hun grave smykket ut av hanskerommet og plassere talismanen tilbake rundt halsen. Og deretter skulle hun sørge for å ha den med seg overalt.

*

Eli tok av seg operasjonshanskene og kastet dem i søpla før han skjøv opp dobbeltdørene som førte ut av operasjonssalen. Operasjonen for å sette inn en pacemaker hadde vært vanskelig, og han hadde nesten mistet pasienten to ganger før han i det hele tatt hadde fått åpnet brystkassen hennes. I den siste fasen av hjertesvikten, som skyldtes arytmier, hadde hjertefrekvensen hennes vært faretruende lav. Men den nye pacemakeren var innrettet for å koordinere rytmen mellom hjertekamrene og ville forhåpentligvis gi femtiåringen en sjanse til å få en bedre livskvalitet. Han hadde kombinert den med en defibrillator i tilfelle hjertet hennes skulle stanse igjen.

Han var fortsatt ikke sikker på hva det endelige resultatet ville bli, men det han visste, var at uten operasjonen hadde pasienten ikke hatt en sjanse. Hun ville sannsynligvis ha vært død i løpet av uker, om ikke dager. Akkurat nå var hjertet hennes fortsatt svakt, men det slo i det minste og i en bedre rytme. Med tiden kunne organet kanskje til og med gjenvinne litt styrke. Det ville bare tiden vise.

I dag skulle han spise lunsj med sin gode venn Steve Davis, som hadde pensjonert seg for flere år siden. Uten Steve hadde Eli kanskje ikke fått gjøre det han elsket mest i livet. Elis jobb hadde faktisk vart lenger enn noen av hans romantiske forhold. Og han så ikke for seg at det ville endre seg med det første. Steve hadde vært forlover i bryllupet hans, og selv om vennen hadde smilt og sagt alle de riktige tingene, hadde Eli kunnet se at han ikke hadde vært sikker på hvor godt han og Lainey passet sammen. Og han hadde hatt rett. Ville han ha hatt samme holdning hvis bruden hadde vært Georgia?

Det var ingen vits i å tenke i de baner, for Georgia hadde gjort det helt klart at hun ikke ønsket et slikt forhold. Han var bare ikke sikker på hvorfor hun hadde ventet så lenge med å gjøre det krystallklart. Hun kunne ha spart dem begge for mye hjertesorg hvis hun hadde gjort det. Men hvis han tenkte seg om, hadde alle tegnene vært der: De raske, vage svarene hennes når han hadde spurt henne om barndommen eller foreldrene. Det faktum at hun sjelden snakket om fremtidsplaner, og sa at hun foretrakk å leve i nuet, fordi man aldri visste hva livet kunne by på. Og han hadde gjort en feil ved ikke å introdusere idéen om ekteskap gradvis før han bare hoppet ut i det med et frieri. Det hadde vært en impulsbeslutning, selv om han hadde hatt ringen i flere måneder.

Lainey Grant hadde vært der for å tilby ham en skulder å gråte på. Både han og Georgia hadde jobbet sammen med sykehusets barnelege. Men hun hadde lyttet og blitt med ham på bar, og hun hadde vært sjåføren hans da han hadde drukket seg dritings kvelden etter at Georgia hadde sagt de skjebnesvangre ordene: «Jeg er så lei for det, Eli. Jeg vil bare ikke gifte meg. Ikke med deg. Ikke med noen. Det er ikke deg. Det er meg.» Og selv om Georgia ikke offisielt hadde gjort det slutt, var budskapet hennes klart. Det samme hadde hennes plutselige beslutning om å ta permisjon.

Og Lainey … Hun virket å være alt Georgia ikke var. Hun hadde vært en åpen bok når det gjaldt fortiden sin. Og hun hadde virket å ha de samme interessene og fremtidshåpene som ham. Og åtte måneder senere hadde alt gått helt av skaftet da de hadde ligget sammen. Plutselig hadde de planlagt et bryllup i et tempo som hadde fått hodet til å spinne. Herregud, for et rot han hadde laget av det også. Kanskje Georgia hadde rett i at ekteskap var noe tull.

Han tok heisen ned til første etasje og gikk forbi et sett med kontorer. Blikket hans svingte da han oppdaget bevegelse gjennom de store glasspanelene ved siden av døren. Han stoppet opp, forbløffet … lurte på om tankene hans plutselig hadde fremkalt et gjenferd. Et syn han ikke hadde noe ønske om å se.

Og det var definitivt ikke Lainey.

Han bet tennene sammen da han innså at det ikke var noe gjenferd. Personen var høyst virkelig – et gufs fra fortiden. I levende live.

Hva i all verden gjør hun her?

Blikket hans gikk tilbake til skiltet på døren.

Human Resources.

Det var ikke mulig. Livet ville ikke være så uvennlig. Ville det vel?

Døren åpnet seg med et svisj, men hodet hennes var fortsatt vrengt sidelengs og så på noen inne i rommet. «Takk skal du ha. Jeg kommer innom for å hente nøkkelkortet mitt på vei inn i morgen, ok?»

«Nøkkelkort?» Han hadde ikke lagt merke til at han hadde knurret ordet høyt før hun snudde seg mot ham og plutselig holdt seg fast i døren som om hun trengte den som støtte.

«Eli.»

I motsetning til ham var det ikke noe spørsmålstegn bak det hviskede ordet. Hun visste nøyaktig hvem han var. Det eneste spørsmålet var hvorfor hun var tilbake.

«Ja, det er meg, Georgia. Du har vel ikke glemt meg?»

Hun slapp døren, og han så hvordan den lydløst svingte på plass igjen, men han kunne se at Adrienne, avdelingssjefen, stirret på dem med noe som så ut som forferdelse.

Hun var ikke den eneste.

«Nei, vel …» Tennene hennes bet seg fast i leppen på en måte som var altfor velkjent for ham. Hun hadde gjort det den siste dagen de hadde vært sammen. Rett etter at han hadde fridd til henne.

Han bestemte seg for å avbryte henne før hun sa noe han ikke ville høre. Selv om han ikke kunne komme på noe han ønsket å høre. Ikke fra henne.

«Hvorfor er du her?» Selv om ordene hørtes litt harde ut, selv i hans egne ører, forsøkte han ikke å trekke dem tilbake eller mildne dem. Da han innså at Adrienne fortsatt så på dem, gjorde han tegn til korridoren overfor dem, som ikke inneholdt annet enn vaktmesterskap og forsyninger. Der stoppet han igjen og forsikret seg om at de ikke lenger var i synsfeltet til noen fra HR.

Hun kikket opp på ham. «Jeg tar Becky Hawthornes plass. Hun … eh, sluttet.»

Var hun i det hele tatt klar over hvordan det hørtes ut? «Det ser ut til å være et vanlig trekk blant akuttlegene på Anchorage Memorial.» Øynene hans spiddet hennes. «Å dra herfra, mener jeg.»

Hun ristet på hodet. «Jeg vet hva du mente, og det var ikke særlig hyggelig. Becky hadde sikkert sine grunner.»

«Jeg er ikke en veldig snill fyr. Ikke nå lenger. Og jeg er sikker på at hun hadde det. Men det besvarer ikke helt spørsmålet mitt. Hvorfor er du her?» Denne gangen sørget han for å understreke det første ordet.

«Fordi jeg savnet sykehuset. Savnet vennene mine her i Anchorage.»

Savnet sykehuset og vennene sine, men ikke ham. Den utelatelsen var smertelig tydelig. Men på den annen side hadde han heller ikke forventet at hun skulle erklære sin udødelige kjærlighet til ham.

«Så du er på vei tilbake til akuttmottaket vårt.»

Hun tok et skritt nærmere. «Er det så ille? Vi har begge gått videre i livet, Eli. Vi kan sikkert jobbe på samme sykehus, om ikke på samme avdeling.»

Det kunne de. Men det betød ikke at han behøvde å være glad for det. «Så hvis vi hadde vært på samme avdeling, ville du ikke ha søkt på jobben?»

Hun så lenge på ansiktet hans. «Antakelig ikke.»

Da burde han kanskje ha beklaget at hun ikke var kardiolog, for da ville ikke dette øyeblikket ha funnet sted. «Jeg er sikker på at vi kan unngå å krysse hverandres veier hvis vi prøver hardt nok.»

«Bare så det er sagt, Eli, jeg er lei for det. Jeg trodde du var gift, ellers ville jeg aldri ha …»

En av sykepleierne han kjente igjen fra akuttmottaket, kom skrensende rundt hjørnet og stanset foran dem. «Adrienne sa at hun trodde du gikk denne veien.» Mannen kastet et blikk i Elis retning før han så tilbake på Georgia. «Unnskyld. Avbryter jeg noe?»

Nå husket han hvem sykepleieren var. Han var Georgias barndomsvenn, William.

«Det er ingen fare.» Georgia la hodet på skrå. «Er det noe galt?»

«Jeg er ikke sikker. Kan du bli med meg og snakke med en pasient? Doktor Mueller så til henne, men det er bare noe …»

«Selvsagt kan jeg det.» Lettelsen i stemmen hennes ville ha vært komisk om det ikke hadde vært for at det overhodet ikke fantes noe morsomt ved at Georgia plutselig dukket opp på sykehuset. «Vi ses senere, Eli.»

Før han rakk å svare, forsvant de ut av syne.

Georgia var tilbake. Og han ante ikke hva han skulle tenke om det, og langt mindre hvordan han skulle forholde seg til det. Men han måtte finne ut av det, og det snart. Før de støtte på hverandre igjen. For til tross for det han hadde sagt tidligere, var han sikker på at det kom til å skje. Og når det gjorde det, måtte han være klar.

*

«Som jeg sa, hun klaget over at hun plutselig fikk hjertebank uten forvarsel, og Mueller avfeide henne fullstendig. Tilbød seg å skrive ut angstdempende medisiner uten å ta andre tester enn standard EKG.»

«Hva får deg til å tro at det er noe mer?»

William trakk på skuldrene. «Kanskje fordi hun ikke så lettet ut. Det virket snarere som om det var akkurat det hun hadde forventet at han skulle si. Som om hun hadde hørt det før. Eller kanskje det bare er fordi det ikke er første gang jeg har sett Mueller avfeie en pasients bekymringer, og én gang endte det … vel, det endte ikke godt for pasienten.»

«Ok. Hvilket rom er hun på?»

«Tre. Forhåpentligvis er hun der fortsatt.»

Men da de svingte opp døren, var det bare en sykepleier der inne som tørket av undersøkelsesbordet. «Hvor er Molly Breckin?»

«Hvem?»

«Pasienten som nettopp var på dette rommet.»

«Hun gikk nettopp. Før doktor Mueller rakk å komme tilbake med papirarbeidet.»

«Pokker.»

Sykepleieren så nærmere på William før ansiktet hennes klarnet. «Du kan kanskje fortsatt rekke henne før hun kommer seg til parkeringsplassen. Og jeg er forresten enig med deg.»

Han stoppet ikke opp for å spørre hva hun mente, men kastet bare et blikk på Georgia. «Kom igjen, da.»

«Der er hun», sa William da de nådde nærmeste utgang.

Georgia så en slank, ung kvinne med bøyd hode og senkede skuldre – en følelse av nederlag som var vanskelig å overse. De dyttet seg gjennom dørene og ropte på henne.

«Miss Breckin, kan du vente et øyeblikk?»

Den spinkle skikkelsen stivnet til før hun snudde seg mot dem. «Jeg har allerede prøvd angstdempende medisiner, og de hjalp ikke. Dessuten skjer det når jeg ikke er stresset, for eksempel når jeg sitter eller leser. Det har til og med vekket meg fra en god natts søvn.»

Georgia strakte ut en hånd mot henne. «Bli med inn igjen, så kan vi snakke litt mer.»

«Hvem er du?»

«Jeg er doktor Sumter.»

Molly sukket. «Det kommer ikke til å hjelpe. Den andre legen har allerede tatt EKG, akkurat som de andre legene jeg har vært hos. Og de ser aldri noe, for det skjer ikke når maskinen er på.»

«Men …»

Den andre kvinnens hode rykket fra side til side. «Nei. Jeg er ferdig med leger. Så langt har det ikke tatt livet av meg, så hvor farlig kan det være?»

Georgia fikk vondt i brystet. Det kunne være veldig farlig, avhengig av hva som forårsaket arytmien. Hun hadde sett en tilsynelatende frisk tenåring falle død om på grunn av et hjerteproblem som ikke hadde blitt diagnostisert. De fleste hadde aldri sett det komme. «Vil du ikke tenke deg om en gang til? Det kan være …»

«Nei.»

Hun så på kvinnen et øyeblikk, så tok hun et stykke papir fra vesken sin og skrev navnet og mobilnummeret sitt på det. «Hvis du ombestemmer deg, ringer du meg. Det spiller ingen rolle når. Hvis jeg tilfeldigvis er sammen med en pasient, ringer jeg deg tilbake så snart jeg er ferdig.»

Molly sperret opp øynene, og hun nølte før hun strakte ut hånden etter papiret. «Ok.» Så smilte hun et spakt smil som fikk Georgias hjerte til å verke enda mer. «Du er den første legen som har oppført seg som om du tror på meg. Takk skal du ha.»

Og før hun eller William rakk å si noe mer, snudde kvinnen seg og fortsatte videre uten å se seg tilbake.

Georgia strakte seg frem og klemte Williams hånd. «Du gjorde det du kunne.»

«Så hvorfor føles det ikke som nok?»

Hun kunne ikke svare på det spørsmålet, for Georgia hadde spurt seg selv om det samme om og om igjen. Det var alltid pasienter man følte at man hadde sviktet. Men når man så tilbake, var man aldri helt sikker på hva man kunne ha gjort for å få en mer tilfredsstillende avslutning.

Litt som hvordan det hadde endt med Eli. Det hadde vært alt annet enn tilfredsstillende. Og likevel, hver gang hun stilte seg selv spørsmålet, kunne hun ikke komme på noe hun ville ha gjort annerledes. For når det kom til stykket, hadde hun vært nødt til å dra. Ikke bare for sin egen skyld, men også for å spare Eli for en masse hjertesorg.