SUSAN CARLISLE

Under nordlyset

Denne oversettelsen er redigert av: Nella Winter

Susan Carlisle

begynte kjærlighetsforholdet til bøker da hun fikk en dårlig karakter i matematikk. Siden hun ikke fikk lov til å se på TV før hun bedret mattekarakteren sin, fylte hun tiden med bøker. Etter å ha snudd forkjærligheten for lesing til en lidenskap for å skrive romantikk, skriver hun nå brennhete legeromaner. Hun elsker slott, reising, afternoon tea, altoppslukende lesing og å høre fra leserne sine.

Til Finnley.

En av de største gledene i livet mitt.

1

Beatrice Shell speidet etter byen som skulle ligge i enden av fjorden nord på Island. Det blå vannet kom nærmere etter hvert som piloten i det lille flyet gjorde seg klar til å lande. Foran seg kunne hun så vidt skimte en enkelt rullebane av svart asfalt med hauger av grå stein langs siden, som strakte seg ut i vannet. Hun hadde aldri sett noe lignende. Ikke at det var en stor overraskelse. Å komme til Island hadde vært hennes første virkelige reise noe sted.

Fingrene grep om det slitte setet mens vingene vippet først den ene veien, så den andre. Piloten la seg på linje med rullebanen. Hvis han bommet, ville de havne i vannet. Hun kastet et blikk på de vakre, snødekte fjellene og grøsset. Ned i det kalde vannet.

Hun strøk fingeren over det lille arret på oversiden av hånden, så tvang hun seg til å åpne øynene. Var det ikke dette hun hadde ønsket å gjøre siden hun fikk vite om den sjeldne hudsykdommen sin som tenåring? Å ha en tilknytning. Høre til.

Hun hadde fått et voldsomt hudutslett. Fostermoren hadde tatt henne med til legen. Etter mange diskusjoner og etter å ha innhentet meninger fra andre leger, fikk hun vite at hun hadde hudsykdommen porfyri. Det som fascinerte henne mest ved sykdommen, var at den var genetisk betinget, og at den var spesiell for mennesker med nordiske aner. Inntil da hadde hun ikke hatt noen anelse om bakgrunnen sin.

Hun ble helt frisk etter sykdomsutbruddet, og fikk få arr. Hun ville alltid bære på genet, men sykdommen ville ikke bli noe mer, med mindre hun oppholdt seg for mye i solen eller fikk feil medisiner. Det positive som kom ut av opplevelsen, var kunnskapen om hennes nordiske avstamning. Da hun hadde spart opp nok penger, hadde hun fått tatt en DNA-test, som hadde ført henne til Island.

Da muligheten bød seg til å jobbe på en klinikk på Island i ett år, hadde hun søkt.

Hun våget et blikk ut av vinduet. Et annet fly stod parkert foran en hvit bygning. På skiltet på veggen stod det Velkommen til Seydisfjordur.

Trice samlet sammen vesken og den lille sekken sin og klatret ut av sidedøren som piloten hadde åpnet. Han rakte henne hånden, og hun tok imot den. Det siste hun trengte, var å ankomme den nye jobben med brukket nese. Det ville ikke oppmuntre byens tiltro til hennes medisinske evner.

Byen lå i enden av en smal, grønn dal. En elv som så rolig ut, munnet ut i fjorden. I solskinnet lyste butikkene og husene i hvitt, rosa, gult og lyseblått, og noen få hadde røde tak. Stedet var i hvert fall billedskjønt.

Hjertet hennes banket fortere. Hun hadde drømt om å reise så langt nord i årevis, men aldri trodd at det skulle skje. Nå var hun her. Dette kunne være hennes sjanse til å finne en forbindelse til familien. Uansett hvor fjern den var.

«Miss, kofferten din er her. Klinikken ligger der borte.» Mannen pekte. «Det er den hvite bygningen med det røde korset.»

«Takk skal du ha.» Hun trakk opp håndtaket på kofferten og antok at det var forventet at hun skulle gå de 800 meterne. «Jeg setter pris på skyssen.»

Mannen løftet og senket haken og gikk tilbake til flyet.

Hun tok tak i kofferthåndtaket og trillet den mot den lille terminalbygningen som lå trygt på land. Denne delen av flyplassen var i det minste ikke omgitt av vann. Hun kunne ikke se et rødt kors på den avstanden, så hun fulgte veien mot landsbyen.

Solen skinte sterkt, og luften var frisk. Heldigvis var det ikke dekket av snø. Folk forvekslet ofte Grønland med Island. Grønland var iskaldt, mens Island var grønt.

Trice hadde blitt tilbudt jobben i siste liten fordi en annen lege hadde trukket seg, og hun hadde grepet muligheten til tross for kort varsel. På mindre enn førtiåtte timer hadde hun avsluttet det som måtte avsluttes, pakket ned de få eiendelene sine og satt seg på et fly med kurs for det fjerne nord. Andrea hadde ment at hun var gal og ønsket henne alt godt.

Hun hadde ikke engang rukket å gå inn de nye turskoene.

Trice gransket området forbi flyplassen og bort fra byen. I den retningen lå det en eller annen form for butikk i en stor, rød metallbygning ved siden av vannet. Hvor mye kunne egentlig skje på dette lille stedet? Sammenlignet med storbyen Atlanta, der hun hadde bodd hele livet, var ikke denne byen større enn et nabolag. Hun ville utvilsomt få et kultursjokk, men var enda ikke sikker på om det ville være bra eller dårlig. Hun var for opptatt med å holde tankene borte fra de vonde tærne til å bekymre seg for hvordan hun skulle få dette til å fungere.

Rundt bukten så hun det hvite huset med et lite skilt med et rødt kors på utenfor. Hun satte kursen den veien.

For hvert skritt hun tok, lovet hun seg selv at hun skulle ta av seg støvlene så snart hun fikk sjansen.

*

Drake Stevansson la merke til kvinnen av to grunner. For det første kjente han henne ikke. Han var født og oppvokst i Seydisfjordur, så han kjente alle. For det andre var det noe ved kvinnen som fascinerte ham, selv på avstand. Kanskje var det den fargesprakende gule kåpen eller den rosa kofferten hun trakk med seg. Uansett hva det var, var hun iøynefallende.

Hun fulgte den lange svingen inn mot byen. Han overrakte konvolutten til tanten sin, postbudet, og begynte å gå i den fremmedes retning. Hva kunne ha fått dette fascinerende vesenet hit? Hun måtte ha vært på flyet.

Kvinnen fortsatte videre, men langsommere nå. Hun så ganske utslitt ut. Innimellom stoppet hun opp og ristet på en fot. Hva var det for noe? Veien var ikke gjørmete. Gikk hun slik hele tiden?

Hun rettet opp skuldrene, løftet haken og begynte på nytt. Det var noe ved henne som skrek: «Jeg lar meg ikke beseire.» Det tiltalte ham. Det var et islandsk mantra. Magefølelsen sa at hun hadde den besluttsomheten, det motet som trengtes for å overleve så mange timer i vintermørket, for ikke å snakke om kulden. Hvorfor det skulle ha noe å si for ham, ante han ikke. Han skulle snart dra, og det var ikke sikkert at han kom tilbake.

Som guttunge hadde han sett bestefaren sin dø fordi det ikke fantes noen i nærheten som kunne utføre en enkel blindtarmoperasjon. Da hadde han lovet seg selv at han skulle bli kirurg. Han ville fikse folks kropper. Han hadde kommet langt nok i utdannelsen til at han kunne utføre inngrepene, men trengte fortsatt øvelsestimer. Han hadde jobbet med dem da han ble kalt bort.

Drake hadde kommet tilbake til Seydisfjordur i begravelsen til sin mentor og venn, doktor Johannsson, for å finne ut at det ikke var noen som kunne følge opp praksisen. Drake hadde tatt en pause fra operasjonsarbeidet slik at han kunne påta seg rollen. Det hadde vært en frustrerende prøvelse å finne noen som kunne ta hans plass. Til slutt hadde noen gått med på å komme i et år. Det hadde tatt ordføreren nesten to år å finne noen. Mannen var ventet hvilken dag som helst. Ordføreren ville fortsette å lete etter en annen etter det. Om to uker, etter at den nye personen hadde funnet seg til rette, ville Drake reise.

Det eneste som trakk i ham var Luce. Hun ble eldre og skrøpeligere. På grunn av omstendighetene hadde han blitt ansvarlig for henne. Likevel oppmuntret hun ham til å dra. «Ikke tenk på meg. Følg drømmen din.» Den nye legen måtte være god nok til å ta seg av Luce.

Drake nådde frem til legeklinikken. Han stod utenfor og så kvinnen nærme seg. Hun gjorde de samme bevegelsene med føttene før hun nådde frem til ham.

Blikket hennes gransket ham da hun krysset den korte avstanden. Han syntes hun var enda mer interessant på nært hold. Det blonde håret var like lyst som noe annet menneske han kjente. Hun hadde snurret det sammen bak på hodet med en glitrende hårspenne. I tillegg hadde hun knallrød skjorte, svart bukse og et skjerf i gult, rødt, oransje og svart rundt halsen. Over skulderen hadde hun en oransje veske. Alt ved henne utstrålte selvtillit.

«Hallo, kan jeg hjelpe deg?»

Hun stanset foran ham, løftet igjen en fot og ristet den fra side til side. «Å, bra, du snakker engelsk. Jeg er redd jeg ikke snakker islandsk.»

«Da er du heldig. Jeg er tilfeldigvis en av de nittiåtte prosentene som snakker engelsk på Island.» Drake bøyde seg ned slik at de var i øyehøyde. Han skulle ønske han kunne se øynene hennes, men de var dekket av solbriller. «Går det bra med deg? Har du gått deg vill? Hvordan kan jeg hjelpe deg?»

«Jeg har vondt i føttene. Nye støvler.» Hun stønnet.

Med et medfølende smil sa han: «Jeg har vært der. Det kan jeg hjelpe deg med.»

«Det er i orden. Jeg må bare få dem av. Kan jeg sette meg på trappetrinnet ditt?» Hun var allerede i ferd med å gjøre det.

«Helt greit.»

Hun dyttet håndtaket på kofferten ned. «Jeg må bare ta ut joggeskoene mine.» Hun gjorde tegn til å plukke opp kofferten.

«La meg ta den.» Drake løftet kofferten. «Bli med inn. Du vil føle deg bedre tilpass der.»

«Takk skal du ha. Det setter jeg pris på.» Hun fulgte etter ham inn i den lille trebygningen. Med et sukk slo hun seg ned i en av plaststolene på venterommet-

«Her, la meg hjelpe deg.» Drake satte seg ned.

«Du trenger ikke å gjøre det.» Hun trakk føttene tilbake.

Han så inn i de blå øynene hennes, som minnet ham om fjorden med solen som skinte over den. Når de få andre single mennene i byen fikk høre om henne, ville de skynde seg til døren hennes. Han ville ikke være her lenge nok til å gjøre det. Det var noe ved denne kvinnen som fikk ham til å mistenke at han ville gå glipp av noe. Han grep etter foten hennes og begynte å snøre opp støvelen. «Jeg er lege. Det er jobben min å hjelpe dem som har det vondt.»

«Så det er du som er legen her.» Blikket hennes møtte hans mens hun studerte ham.

«Det er jeg i minst to uker til.»

Hun skar en grimase da han tok av henne støvelen.

Han lot den falle til gulvet. «Ta det rolig. Du må virkelig ha skadet føttene dine.»

Hun vred på foten. «Det føles i hvert fall bedre, men jeg har ingen lyst til å ta på meg en sko til.»

«La oss ta av sokken og se hva som skjer.» Han rullet sokken langsomt av henne. Foten hennes var rød og hoven med blemmer på begge sider. «Du har gjort en god jobb.»

«Jeg burde ha visst bedre. Men de var en gave, og jeg ville ha dem på meg når vennen min kjørte meg til flyplassen.» Hun løftet foten i den hensikt å gni den.

«Ikke gjør det der. Da kommer det til å gjøre skikkelig vondt. Vent her. Jeg har akkurat det du trenger.» Han reiste seg.

«Jeg vil heller ta meg av dem selv», ropte hun etter ham.

«Som den medisinske fagpersonen her, vil jeg heller at du lar meg sørge for at du har det bra.» Han gikk nedover gangen uten å gi henne tid til å svare.

Snart kom han tilbake med en firkantet plastbeholder og Epsom-salt. Han helte en sjenerøs mengde salt i boksen.

«Jeg kan gjøre dette der jeg bor.»

Han ga henne et direkte blikk. «Du kan ikke engang gå dit. La meg i det minste få deg komfortabel nok til å klare det. Jeg henter det varme vannet.»

«Hvis du insisterer.» Hun smilte.

Han kastet et blikk tilbake på henne. «Ja, det gjør jeg. Her tar vi alle skader på alvor. Hvis det går over styr, har vi lang vei å dra for å få behandling.»

Da han kom tilbake denne gangen, hadde hun tatt av seg den andre støvelen og sokken og lente seg tilbake i stolen.

«Legg føttene forsiktig i. Du vil ikke at de skal bli brent i tillegg til å få blemmer.»

Med et sukk dyppet hun en slank, spinkel fot ned i vannet. «Dette føles vidunderlig. Takk skal du ha.»

«Hold dem der inne i noen minutter. Jeg kommer tilbake med et håndkle.» Han kom tilbake med en flaske olje og helte en sjenerøs mengde i vannet.

«Hva er det der? Det lukter godt.»

«Det er noe jeg blander selv. Det er fiskeolje med noen lokale urter. Jeg bruker det når turgåere kommer innom for å få hjelp. Vi får en del av dem på denne tiden av året.»

«Så det er ikke første gang du hjelper noen på denne måten.» Hun viftet med føttene i vannet.

«Nei, jeg ser misbrukte føtter oftere enn jeg skulle ønske.»

Hun krummet tærne. «Dette blir siste gang du ser mine.»

Han satte seg ved siden av henne. «Berømte siste ord.»

«Dette er fantastisk.»

«Har du noen varme sokker og noen solide sko som ikke er splitter nye?»

Hun nikket. «Jeg har joggeskoene mine i kofferten, men bare tanken på å ta dem på gjør at jeg får enda mer vondt i føttene.»

«Jeg har noe du kan ha på deg som vil gjøre føttene dine gladere.» Drake gikk til kontoret sitt og fant frem de myke tøflene han hadde fått i julegave av bestemoren. Han hadde tatt dem med til klinikken i den tro at han kanskje ville bruke dem når han gjorde papirarbeid. Nå skulle han endelig få bruk for dem. Han la til et par rene sokker.

Denne gangen lå kvinnen med hodet bakoverlent og øynene lukket. Sov hun?

Sekunder senere åpnet hun øyelokkene.

Han rakte henne sokkene. «Disse er laget av naturfibre og vil hjelpe deg å unngå at føttene dine blir infisert.»

Hun løftet haken og så på ham. «Vet du, jeg vet ikke engang hva du heter.»

Han rakte frem hånden. «Jeg er doktor Stevansson. Drake.»

Hun rykket til og rettet seg opp. «Er du det? Nå er jeg helt flau.»

«Hvorfor det?»

«Fordi jeg er her for å ta din plass. Jeg er doktor Beatrice Shell.»

Det hadde han ikke ventet. Hun var erstatteren hans. Han burde ha tenkt på det med en gang, men ingenting ved henne lignet noen han kunne forvente skulle bo på Island. Eller som ville overleve en vinter i Seydisfjordur. Og ordføreren hadde fortalt ham at en mann var blitt ansatt i legestillingen.

Drake hadde holdt seg utenfor søkeprosessen, både etter eget og ordførerens valg. Drake hadde fryktet at hvis han var involvert, ville han aldri synes at noen var kvalifisert nok til å ha stillingen. Ordførerens begrunnelse var at siden Drake ikke brydde seg nok om å bli, burde han ikke ha noe å si om hvem som skulle ta hans plass.

«Men jeg antar at jeg er på rett sted», sa Beatrice, «og du er akkurat den personen jeg lette etter.»

Drake likte den tanken altfor godt. Men hun skulle bli, og han skulle dra. Ingenting ville skje mellom dem. Typisk hans flaks. Den første kvinnen på hans alder og som ikke var i slekt med ham, som hadde dukket opp i byen på mange år, og skulle han dra.

Hun rakte ham hånden. «Jeg kalles Trice av vennene mine. Jeg hadde ventet meg noen som var mye eldre.»

Han humret. «Det hører jeg ganske ofte.» Doktor Johannsson hadde vært byens lege i årevis. Han hadde forløst Drake og de fleste voksne i byen. Sammenlignet med ham var Drake ung.

Drake hadde jobbet for doktor Johannsson som tenåring og gjennom videregående, og så hadde han begynt på medisinstudiet. Den gamle legen hadde oppfordret Drake til å vurdere å ta over praksisen, men Drakes drøm var kirurgi.

«Jeg ventet … en mann.»

«Kvinner utgjør nå mer enn femti prosent av legene.» Hun trakk øyebrynene sammen. «Er det ingen som har fortalt deg det? Legen som skulle komme, trakk seg i siste liten. Jeg fikk vite at jeg hadde fått jobben først for et par dager siden.»

Drake holdt avvæpnende opp hendene. «Det var ikke en sexistisk uttalelse. Det er bare det at vi ikke får mange kvinner som ønsker å bo i et så avsidesliggende og fiendtlig miljø. Jeg er bare overrasket, det er alt.»

«Jeg er tøffere enn jeg ser ut til.» Besluttsomheten lyste i øynene hennes.

Han trakk på smilebåndet. «Det må du være.»

Ja, han likte denne kvinnen som virket begeistret over å være i hjembyen hans. Ville hun fortsatt føle det slik i vinter? Hva var det hun lette etter? Eller flyktet fra? Synd at han ikke ville være her lenge nok til å finne ut av det.

*

Trice satte forsiktig føttene på håndkleet Drake hadde lagt på gulvet. «Nå som jeg har gjort meg selv grundig til latter, kan du forklare meg hvor jeg skal bo?»

«Jeg skal gjøre det bedre enn det. Jeg kan vise deg. Du er sikkert trøtt.»

Hun humret. «Ja, det ville være en underdrivelse. Etter to flybytter og så et propellfly for å komme hit, kunne jeg trenge en hvil.»

«Hvor startet du fra?»

«Atlanta.»

Han plystret. «Sterke lys, storby. Seydisfjordur blir en stor forandring for deg.»

«Så langt ser det fantastisk ut.» Øynene hennes glødet av forventning. «Jeg gleder meg til å bli kjent med alle sammen.»

«Det kommer ikke til å ta lang tid. Mange kommer til å stå i kø for å treffe deg.»

Det var hun ikke vant til. Det meste av livet hadde hun gått ubemerket hen. Det ville være fint å oppleve at folk faktisk ønsket å møte henne. Hun trakk på seg de myke, tykke sokkene. Med en viss frykt skjøv hun foten ned i den første tøffelen. Den føltes vidunderlig rundt de mishandlede tærne. Med mindre bekymring gjorde hun det samme med den andre foten. «Takk skal du ha. Jeg lover å levere dem tilbake rene.»

«Det er ikke noe problem.» Han reiste seg.

«De siste minuttene har nok fått meg til å fremstå som ukvalifisert til å ta over her, men jeg lover å ta meg sammen i morgen.»

«Alle gjør feil når det gjelder fottøy. Jeg har i hvert fall gjort det.» Han smilte.

Trice tvilte på at han hadde gjort noen feil. Han så ut og hørtes ut som en perfekt fyr. Snill, forståelsesfull, mild, omsorgsfull og det beste av alt, en mann. Synd at han skulle reise. Det var noe ved Drake som fikk henne til å tro at han var annerledes enn den siste fyren hun hadde datet

«Jeg tar kofferten. Du klarer knapt å komme deg til døren. Du kan ikke håndtere kofferten også.»

Hun klarte å komme seg ned trappen ved å holde seg fast i rekkverket med to hender.

Drake kom raskt bak henne. Han plasserte kofferten på bakken og bøyde seg ned foran henne. «Kom deg opp.»

«Det må være en spøk. Du kan da ikke ha tenkt å bære meg gjennom gaten på ryggen!» Hun kunne ikke tenke seg en mindre verdig måte å gjøre et førsteinntrykk på enn å parade gjennom byen på ryggen til denne mannen.

«Vil du heller bli holdt i armene mine?»

Stoltheten hennes nektet å la ham gjøre det.

Han så seg over skulderen. «Hvis jeg ikke bærer deg, hvordan har du tenkt å komme deg dit?»

Hun kikket seg rundt.

Drakes blikk holdt hennes. «Du kan bli her på klinikken hvis du vil.»

Hun vurderte å sove på undersøkelsesbordet etter å ha sittet på et fly det meste av dagen. Men tanken fristet ikke. «Greit.»

«Legg armene rundt halsen min. Det er bare et par hus unna.»

Hun gjorde som han sa. Armene hans slynget seg under knærne hennes. Varmen skylte gjennom henne. Dette var altfor intimt for en hun ikke engang kjente, men hadde hun noe valg?

Han trakk opp håndtaket på kofferten hennes og satte av gårde i stødig tempo.

«Jeg kan hente kofferten min senere», sa hun ved siden av øret hans.

«Jeg tror jeg kan bære dere begge på en gang. Ingen av dere er særlig tunge.» Han kastet ordene over skulderen uten at det var noen anstrengelse å spore i stemmen.

De gikk nedover veien som var kantet av hus og forretninger som ikke var høyere enn to etasjer. Nysgjerrige ansikter møtte dem på veien. Noen få mennesker kom ut av bygningene for å se på dem.

«Kommer alle til å få vite det?» Hun begynte å skjule ansiktet, men kom på bedre tanker.

«Stort sett. Det bor bare rundt tusen mennesker i dette området, og de fleste av dem er i slekt med meg. Jeg vil vedde på at om en time har alle hørt at du har kommet.»

«Godt å vite.» Hun smilte til en av damene, som vinket.

Han humret.

Folk fortsatte å stirre. Noen få snakket til Drake mens de gikk. Han svarte med et smil.

En eldre mann stilte seg ved siden av Drake og spurte: «Hvem har du der?»

«Den nye legen. Du kan møte henne senere. Vi har det litt travelt akkurat nå.»

Mannen kastet et blikk på henne. «Hvorfor sitter hun på ryggen din?»

Trice begravde ansiktet i skulderen hans. Hun følte mer enn hørte Drakes latter. Kroppen hans ristet.

«Er hun ikke litt for gammel det?» Mannen hørtes forvirret ut.

«Gustaf, vi får snakke om det senere.»

Trice stønnet da Drake gikk videre. «Jeg kommer til å måtte jobbe ekstra hardt for å gjøre meg fortjent til folks respekt etter dette.»

«Du vil oppdage at folk her er varme og tilgivende.» Han stoppet foran et rosa hus med hvite kanter.

Hun gled nedover ryggen hans. En varme hun ikke hadde kjent på lenge, skylte gjennom henne. Hun hadde hatt ett seriøst forhold, men kroppen hans var ikke like definert som Drakes.

Det hadde heller ikke viljestyrken hans vært. Eksen hennes kom fra en sosietetsfamilie, og moren hans hadde gjort det klart at Trices bakgrunn ikke passet. Kjæresten klarte ikke å stå imot moren, så han og Trice gikk hver til sitt. Et ekteskap mellom dem ville sannsynligvis ikke ha fungert uansett. Trice ville ha en mann som stod på egne ben.

Det var noe ved Drake som appellerte til henne. Kanskje var det det faktum at han hadde vært villig til å bære henne slik han hadde gjort. Han så ut til å nyte det absurde.

Drakes sterke grep holdt armen hennes og lot henne få fotfeste. Han banket på døren, men ventet ikke på svar før han åpnet den. «Luce?»

Skraping av stolben og lyden av subbende føtter hørtes. En liten, bukkeskuldret kvinne med værbitt ansikt dukket opp.

«Drake, hvorfor kommer du brølende inn i huset mitt?» Kvinnens stemme var brysk, men hadde en øm tone.

«Unnskyld, Luce. Jeg tok med den nye leieboeren din. Dette er doktor Shell.»

Kvinnen, som må ha vært nærmere hundre år gammel, sendte Trice et langt blikk. «Fra Amerika, hører jeg.»

«Ja, frue, det er jeg.» Var det en god eller dårlig ting?

«Fine manerer også.»

«Takk skal du ha. Hyggelig å treffe deg. Jeg setter pris på at du gir meg et sted å bo.»

«Du har kommet for å ta min Drakes plass.»

«Jeg har kommet for å ta meg av menneskene her i et år og for å forske litt.»

Den eldre kvinnen studerte Trice et øyeblikk, og øynene hennes landet på føttene hennes. «Hun har på seg julegaven din.» Det anklagende blikket flyttet seg til Drake.

«Ja, det har hun. Luce er forresten bestemoren min.» Drake hang med hodet, som om han skammet seg.

Trice likte tanken på at en så stor mann som Drake kunne la seg skremme av denne lille kvinnen.

«Hun bare låner dem. Jeg hadde dem på kontoret for å ha på meg hvis jeg var kald på føttene mens jeg gjorde papirarbeid. Doktor Shell har vondt i føttene.»

«De er veldig fine», forsikret Trice kvinnen. «Takk skal du ha …» Hun så på Drake.

«Du kan kalle meg Luce. Det gjør alle.» Kvinnen nikket raskt. «Jeg skal vise deg hvor du skal bo.»

Trice fulgte den eldre kvinnen gjennom det lille, dunkle hjemmet og ut bakdøren, mens Drake bar kofferten hennes. I bakgården stod en enda mindre bygning.

Luce åpnet døren. «Du har alt du trenger her inne, bortsett fra et fullt utstyrt kjøkken. Det er en mikrobølgeovn og en brødrister, men hvis du vil gjøre mer, er du velkommen til å bruke kjøkkenet mitt når du vil. Alt du trenger å gjøre, er å komme inn bakdøren.»

Luce skjøv døren til hytta opp. «Kom inn, så skal jeg vise deg rundt.»

Trice gjorde som hun sa. Drake kom inn bak henne og satte kofferten til side. Med ham der gikk stedet fra lite til bittelite.

Luce forklarte alt i detalj. Og det var ikke mye. I det ene hjørnet stod en solid treseng. I et annet var det en bokhylle fylt med bøker, en stol og et lite bord med en gulvlampe ved siden av. I nærheten stod en TV på en kommode som så solid ut. På den andre siden av rommet var det et kjøkken som bestod av et skap, et bord og to stoler. Et lite bad tok opp det bakre hjørnet. På gulvet lå et teppe i pastellfarger.

For Trice var dette himmelen. Etter å ha vokst opp med lite hun kunne kalle sitt eget, ville dette være vidunderlig. «Dette ser virkelig fantastisk ut. Jeg vet jeg kommer til å trives her.»

«Hvis du trenger noe, er det bare å spørre meg eller Drake. Han hjelper til her når han ikke er opptatt med pasienter.» Den gamle kvinnen sendte ham et blikk. «I hvert fall til han drar.»

«Luce, du sa at du ville at jeg skulle dra. At jeg skulle være lykkelig.» Han la en arm rundt kvinnens skuldre og så på henne med et ertende smil.

«Jeg vil at du skal følge drømmen din. Jeg kommer til å savne deg. Nok om det. Du er ikke borte ennå. La oss la jenta finne seg til rette.» Hun dyttet ham mot døren.

Drake gikk mens han kikket på Trice over skulderen. «Ser du hvordan jeg blir behandlet her? Ikke rart jeg vil tilbake til arbeidet mitt i London.»

Så langt unna? Hvorfor plaget den tanken henne? Hun hadde nettopp møtt mannen. De tankene måtte hun kvele. De kunne bare føre til skuffelse og smerte.

«Når du er klar for en omvisning på klinikken, kan du komme dit. Jeg er der til klokken fem. Eller så kan vi la det vente til i morgen tidlig.»

«Takk for hjelpen og for at jeg fikk låne skoene dine. Og selvfølgelig for skyssen.»

Han smilte. «Gleden var på min side.»

På hennes også.