HJALMAR SÖDERBERG

DEN ALVORLIGE LEKEN

OVERSATT AV GUNNAR LARSEN

Vigmostad & Bjørkes
e-klassikerbibliotek

Honore de Balzac – Far Goriot

Honore de Balzac – Skjemtsomme historier

Emily Brontë – Stormfulle høyder

Charles Dickens – David Copperfield

Charles Dickens – Martin Chuzzlewit

Charles Dickens – Pickwick-klubben

Fjodor Dostojevskij – De besatte

Fjodor Dostojevskij – Forbrytelse og straff

Fjodor Dostojevskij – Idioten

Fjodor Dostojevskij – I dødens hus

Fjodor Dostojevskij – Spilleren

Gustave Flaubert – Madame Bovary

Johann W. von Goethe – Faust

Nikolaj Gogol – Døde sjeler

Thomas Hardy – Fjernt fra byens larm

Nathaniel Hawthorne – Den røde bokstav

Victor Hugo – De elendige

Henry James – Portrett av en dame

James Joyce – Portrett av kunstneren som ung mann

Franz Kafka – Prosessen

Selma Lagerlöf – Jerusalem

Selma Lagerlöf – Keiseren av Portugalien

D. H. Lawrence – Lady Chatterleys elsker

Jack London – Avgrunnens folk

Jack London – Kong Alkohol

Jack London – Når villdyret våkner

Jack London – Ulvehunden

Herman Melville – Moby Dick

Robert L. Stevenson – Dr. Jekyll og Mr. Hyde

Hjalmar Söderberg – Den alvorlige leken

William Thackeray – Forfengelighetens marked

Lev Tolstoj – Anna Karenina

Lev Tolstoj – Krig og fred

Ivan S. Turgenjev – Fedre og sønner

Jules Verne – Jorden rundt på 80 dager

Edith Wharton – Uskyldens tid

Oscar Wilde – Portrettet av Dorian Gray

Emile Zola – Den store gruvestreiken

Emile Zola – Therese Raquin

Originaltittel: Den allvarsamma leken

Copyright © norsk utgave Vigmostad & Bjørke AS 2012

Tilrettelagt for e-bok: John Grieg AS, Bergen

ISBN: 978-82-419-0770-8

Oversettelsen er lettere modernisert.

Utgitt med tillatelse fra oversetters arvinger.

Spørsmål om denne boken kan rettes til

Vigmostad & Bjørke

Postboks 6050 Postterminalen

5892 Bergen

Telefon 55 38 88 00

Eller e-post til

post@vigmostadbjorke.no

www.vigmostadbjorke.no

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

I

… «Jeg tåler ikke den tanken

at noen går og venter på meg» …

Lydia pleide å bade alene.

Hun likte det best, og i sommer hadde hun forresten ikke noen å bade sammen med. Og hun behøvde ikke å være redd, hennes far satt der borte på knausen og malte på sitt «motiv fra havbrynet», og passet på at ingen uvedkommende kom for nær.

Hun gikk ut i vannet til det nådde henne litt over livet. Der ble hun stående med armene løftet og hendene knyttet bak nakken, til ringene i vannet hadde glattet seg ut – og speilte sine atten år i vannflaten.

Så bøyde hun seg frem og svømte ut på det smaragdklare dypet. Hun nøt å føle hvordan vannet bar henne – hun følte seg så lett. Hun svømte rolig og stille. Hun så ingen abbor i dag, ellers moret hun seg ofte med å leke med dem. En gang hadde hun vært så nær på å fange en med hånden at hun stakk seg på ryggfinnen.

Da hun var vel på land igjen, gned hun seg fort med håndkleet, og lot seg deretter tørke av solen og den lette sommerbrisen. Så la hun seg flat på svaberget, som var slipt glatt av sjøen. Først la hun seg på maven og lot seg steke på ryggen. Hun var alt helt brun over hele kroppen – like brun som i ansiktet.

Og hun lot tankene løpe. Hun tenkte på at det snart var middag. De skulle ha spekeskinke og spinat. Og det kunne være bra nok – men det lot seg ikke nekte at det var den kjedeligste tiden på dagen når de satt der og spiste middag. Far sa ikke stort, og Otto, broren, satt taus og tverr. Han hadde jo sitt å stri med, Otto. Det var små utsikter for dem som skulle bli ingeniører her hjemme, og til høsten drog han til Amerika. Den eneste som pratet løs ved bordet, var Filip. Men hun gadd aldri høre på noe av det han sa – det var nesten alltid bare om prejudikater og juristknep og avansement og den slags sludder som ikke et menneske hadde interesse av. Det var som om han snakket i vei for at noen skulle si noe. Og imens lette han med de nærsynte øynene etter de beste stykkene på fatet.

Allikevel var hun jo så glad i dem, både faren og brødrene. Så rart – at det kunne være så kjedsommelig å sitte til bords med sine nærmeste som hun var så glad i …

Hun snudde seg på ryggen, og lå med hendene under nakken og stirret opp i det blå.

Og hun tenkte: Blå himmel, hvite skyer. Blått og hvitt – blått og hvitt … Jeg har en blå kjole med hvite kniplinger. Det er den fineste jeg har, men det er ikke derfor jeg bryr meg sånn om den. Det kommer av noe ganske annet. Det var den kjolen jeg hadde på den gangen.

Den gangen.

Og hun tenkte videre: Elsker han meg? Selvfølgelig. Visst gjør han det.

Men elsker han meg riktig ordentlig – ordentlig –?

Hun husket en gang for ikke så lenge siden – en aften de satt alene i syrinlysthuset. Han hadde plutselig forsøkt et dristig kjærtegn som skremte henne. Men han hadde tydeligvis selv straks skjønt at han var på vidvanke, for han hadde grepet hånden hennes, den hånden som hun verget seg med, og kysset den som om han ville si: tilgi.

Jo, tenkte hun, jeg er sikker på at han elsker meg på den riktige måten.

Og hun tenkte videre: Jeg elsker ham. Jeg elsker ham. Hun tenkte så intenst at leppene rørte seg samtidig med tankene, så tanken hvisket: Jeg elsker ham.

Blått og hvitt – blått og hvitt. Og lyden av bølgene – plask – plask

Med ett kom hun til å tenke på at det først var i sommer hun hadde oppdaget hvor deilig det var å bade alene. Hun studerte på hva det kunne komme av. Deilig var det iallfall. Ellers når unge piker badet sammen, skulle de jo alltid skråle og le og holde leven. Men det er mye deiligere å være alene og ligge ganske stille og bare høre på bølgene som plasker mellom steinene.

Mens hun kledde på seg, nynnet hun en vise:

En gång i bredd med mig

prästen skall fråga dig,

om du vill vara min

utvalda vän.

Men hun sang ikke ordene, nynnet bare melodien.

Maleren Stille hadde fra urgammel tid hver sommer leiet den samme røde fiskerhytten langt ute i skjærgården. Han malte furuer. Det var i sin tid blitt sagt om ham at han hadde oppdaget skjærgårdsfuruen akkurat som Edvard Bergh hadde oppdaget de svenske bjerkelundene oppe i dalene. Han festet helst furuene til lerretet i sol etter regn, når stammene lyste våte i solskinnet. Men han trengte hverken regnvær eller solskinn for å male dem slik, han kunne det utenat. Han unnlot heller ikke å la aftensolen brenne i røde reflekser på den tynne, lyserøde barken øverst mot toppen og i de knudrete grenene. Han hadde fått medalje i Paris i sekstiårene. Hans mest berømte bilder hang i Luxembourgmuseet, og han hadde også et par stykker i Nationalmuseum i Stockholm. Nå – i slutten av nittiårene – var han godt over de seksti og var med årene kommet litt i bakgrunnen, med den økende konkurransen. Men han arbeidet seigt og flittig som han hadde gjort gjennom hele sitt strevsomme liv, og han kunne også kunsten å få furuene sine solgt.

– Det er ingen kunst å male, pleide han å si, – det var jeg like god til for førti år siden som i dag. Men kunsten å selge er noe som det tar tid å lære.

Hemmeligheten var enkel nok: Han solgte billig. Og han hadde karet seg frem på anstendig vis med kone og tre barn uten å snyte hverken Gud eller mennesker. Nå hadde han vært enkemann et par års tid. Liten og senet og knudret som han var, med flekker av frisk rødlig hud som stakk frem her og der gjennom det mosegrå skjegget, lignet han selv en gammel skjærgårdsfuru.

Hans yrke var maleriet, men musikken var hans kjærlighet. En gang i tiden hadde han moret seg med å bygge fioliner og hadde drømt om å komme på spor etter glemte hemmeligheter på dette området. Det var lenge siden. Men med snadden i munnviken gned han gjerne felen når ungdommen der ute i skjærgården danset om lørdagskvelden.

Og han var begeistret når han fikk synge annen bass i kvartett. Derfor var han i godt humør ved middagsbordet i dag.

– I kveld skal det synges, sa han. – Baronen har ringt og gitt beskjed om at han kommer over med Stjärnblom og Lovén.

Baronen hadde en liten eiendom på den andre siden av sundet og var nærmeste nabo, bortsett fra fiskerne. Stjärnblom og overrettssakfører Lovén var gjester hos ham.

Lydia reiste seg brått og gjorde seg et ærend ut i kjøkkenet. Hun brant i kinnene.

– Jeg blir ikke med og synger, innvendte Filip.

– Så kan du la være, murret faren.

Saken var at det var en liten feil ved kvartetten: Den hadde to førstetenorer. Stille senior var fremdeles en prektig annenbass. Baronen påstod at han kunne synge en hvilken som helst stemme «like glimrende slett», men var blitt stående ved førstebass. Stjärnblom sang annen tenor. Men æren og ansvaret som førstetenorer var delt mellom Filip og Lovén. Filips tenor var liten og spinkel og ren, avgjort lyrisk. Lovén hadde derimot en kolossal tenor, i hvis mektige tonevell Filip druknet håpløst. Det ble sagt at han hadde vært tilbudt engasjement ved Operaen. Allikevel konstaterte Filip med stolthet hvor uunnværlig han var når det gjaldt mer raffinerte ting, for hans rival hadde bare to strenger på sin lyre: forte og fortissimo. Dessuten hadde overrettssakfører Lovén en fiende i sitt glødende temperament. Når følelsene tok makten fra ham, sang han falskt eller sprakk.

Otto brøt tausheten ved bordet.

– Blås, sa han, – du synger nok. Man har da aldri hørt om en tenor som kan holde kjeft når han hører andre synge.

– Du kan jo synge med i de tingene som ligger for din stemme, meglet faren.

Filip satt småfurten og pirket i spinaten. Han overveide muligens å la seg overtale til å synge i «Warum bist du so ferne», kanskje også i «Kornmodsglansen». Han husket første gang de sang «Warum». Lovén braket løs til baronen med ett stanset sangen med stemmegaffelen mot punsjbrettet og sa: Hold kjeft, Lovén, og la Filip få synge i fred, for denne kan han! Og han husket hvor smeltende bløtt og vakkert han hadde sunget den gangen.

Lydia kom inn, og satte seg ved bordet igjen.

– Jeg måtte bare høre hva vi hadde å by på til aftens, sa hun. – Det blir den samme skinken, og fersk småsild og spekesild og poteter, og de abborene som Otto har fisket. Det er alt vi har.

– Og dram og øl og punsj og konjakk, fullførte Otto.

– Ja, hva mer skal til, kom det fra maleren Stille. – Det er jo alt sammen Guds egne gaver.

Augustsolen var allerede i ferd med å gå ned, da den lille seilsnekken til baronen stakk frem bak odden. Vinden hadde løyet. Seilene hang slappe, og de hadde måttet ty til årene. Da båten nærmet seg bryggen, lot de seilet gå og hvilte på årene, baronen gav tonen med stemmegaffelen, og mens snekken ble vugget sakte av dønningene fra den åpne fjorden, intonerte de tre i båten en Bellmantrio:

Böljan sig mindre rör,

Æol mindre viner,

när han från stranden hör

våra mandoliner.

Månan han skiner.

Vattnet glittrar lugnt och kallt.

Syren, jasminer

sprida vällukt överallt.

Fjäriln i guld och grönt

glimmar på blomman skönt,

masken snart krälar ur sitt grus,

masken snart krälar ur sitt grus.

Sangen klang rent og vakkert utover vannet. To gamle fiskere som lå i en pram og la ut line, stanset i arbeidet og lyttet.

– Bravo, ropte Stille inne fra bryggen.

– Ja, den gjør du ikke dårlig, Lovén, sa baronen. – Bortsett fra det med «marken kry-y-per». Det ligger bedre for Filip. Men goddag med dere alle sammen! Goddag gamle skurk, har du konjakk i huset? Whisky har vi med. Goddag, søte lille pene nydelige – mum-mum – baronen ledsaget hver betegnelse med et ridderlig kyss på fingeren – frøken Lydia! – Morn, morn, gutter!

Baron Freutiger var en brunbrent og værbitt teaterrøver med et svart Nebukadnesar-skjegg. Han hadde ikke langt igjen til de femti, men han hadde bevart ungdommen ved å ta livet lett. Sorger og bekymringer prellet av på ham. Han hadde ellers opplevd litt av hvert, og han pleide selv å si at noe av det jævligste han hadde vært ute for, var en gang da han ble hengt for hestetyveri i Arizona. Og det var iallfall sant at han i sin ungdom hadde vært familiens sorte får og fristet en lunefull skjebne på mange kanter av verden. Han hadde mange ferdigheter. Han hadde utgitt et bind reiseskildringer med en frisk og elskverdig løgnaktighet som hadde skaffet ham et litterært navn, og han komponerte valser som ble spilt på hoffballene. Da han for en del år siden arvet en slump penger, hadde han kjøpt seg en liten eiendom der ute i skjærgården, hvor han under påskudd av å være jordbruker fordrev tiden med jakt på sjøfugl og piker. Men han hadde også politiske interesser. Ved forrige valg hadde han stilt som kandidat for det liberale partiet, og var kanskje blitt valgt til riksdagsmann hvis han hadde forstått betydningen av å markere et noe klarere standpunkt til avholdssaken.

I blendende hvit flanellsdress, og med en gammel skitten stråhatt av ubestemmelig form på hodet hoppet han opp på bryggen og samlet kvartetten omkring seg. Lovén i tollvesenet, en prektig fyr å se på, lys og rødmusset, litt tykkfallen og litt dukkepen stilte seg opp og slynget ut et par høye prøvetoner. Stjärnblom, en bredskuldret ung värmlending med et par sky, dype øyne, holdt seg mer i bakgrunnen. Gamle Stille og Filip sluttet seg til, baronen gav tonen og under «Sångarfanan åter höjes» toget de opp til Rødhytten, hvor det glimtet i flasker og glass bak humlerankene på den lille verandaen.

Det skumret mer og mer, og på den bleke himmelen i nord blinket allerede augustkveldenes lyse stjerne, Capella.

Lydia stod ved rekkverket på verandaen. Nesten hele aftenen hadde hun gått til og fra mellom kjøkkenet og verandaen og ordnet med «bøttene» – det var hennes fellesbetegnelse for flasker og glass og alt sorn ellers hørte med. Hun måtte greie det alene – Augusta, den gamle hushjelpen som de hadde hatt i tolv år, freste som et hett strykejern hver gang det kom gjester, og viste seg av prinsipp ikke.

Og nå var Lydia litt trett.

Sang etter sang hadde klinget ut i den stille kvelden avbrutt av tenorenes små uoverensstemmelser, som atter var blitt bilagt til klangen av glass fylt med tre forskjellige slags sterke og leskende drikker. Nå satt sangerne benket i stille fred på verandaen. Lydia stod og så ut i den grånende skumringen, hun hørte mannfolkene snakke sammen og hørte det allikevel nesten ikke, øynene ble store av tårer, og hun følte seg med ett så tung om hjertet. Hun syntes at hennes elskede var så langt borte når hun så ham sammen med andre menn. Og allikevel satt han der knapt tre skritt fra henne.

Hun hørte farens stemme:

– Har du sett utstillingen, Freutiger?

Det var den store utstillingen sommeren 1897.

– Ja, jeg stakk innom en tur i går, siden jeg var i byen allikevel. Og av gammel vane – jeg har jo sett minst hundre av de største verdensutstillingene som har vært – spurte jeg øyeblikkelig: Hvor er mavedansen? Ingen mavedans! Jeg holdt på å gå i gulvet. Så ramlet jeg inn på kunstavdelingen isteden. Stiller du noe ut, kanskje?

– Nei, vær trygg. Jeg stiller aldri ut. Jeg selger allikevel. Men jeg var innom en tur i forrige uke. Og det var da litt av hvert å se på. Det var en dansk maler som hadde malt en sol som en faktisk ikke kunne se på uten at det sved i øynene. Flott levert! Men hvem pokker kan følge med og lære seg alle disse moderne triksene. Jeg er gammel. Skål, Lovén! Du drikker ikke noe, Stjärnblom. Skål! En gang i åttiårene begynte jeg å føle meg så fordømt umoderne, og fikk lyst til å følge med tiden. Det var ikke moderne med solskinn mer, og folk begynte å bli lei av furuene mine. Da smurte jeg sammen et «Fjøs i ruskevær». Jeg hadde planer om å få solgt det til Fürstenberg eller Göteborgs Museum. Men faen ta meg om ikke bildet havnet i Nationalmuseum, og der er det den dag i dag. Det greide seg for meg, og jeg vendte tilbake til mine gamle enemerker. Tja!

– Skål, gamle skurk, sa Freutiger. – Du og jeg har sett til bunns i verdens dårskap. Lovén, som er tenor, kan bare himle med blikket. Og Stjärnblom er for ung. Unge mennesker ser bare seg selv, og betrakter oss eldre som staffasje på lerretet. Eller hva sier du, Arvid?

Lydia får sammen ved navnet Arvid … Hvorledes kunne noen annen ha rett til å kalle ham det?

– Skål! svarte Stjärnblom.

– Du må jaggu ta deg sammen, fortsatte baronen. – Sitter du og lengter hjem til Värmlands høye fjell?

– Det er ikke så høye fjell der, sa Stjärnblom.

– Hvordan vil du jeg skal kunne vite det? sa Freutiger. – Jeg har vært overalt unntagen i Sverige. Og jeg har aldri hatt noe annet med Värmland å gjøre enn at min farmor var forelsket i Geijer i sin ungdom. Men han gav blanke faen i henne. Det forholdt seg nemlig så at Geijer gikk på skøyter med bestemor på et vann i Värmland – er det ikke et vann som heter Fryken? Ja, da var det altså på Fryken – en gang i begynnelsen av århundret. La oss si i 1813 ettersom det var en kald vinter det året. Så ville uhellet at bestemor satte seg på isen med et brak, så Geijer fikk se bena hennes. Og de var langt tykkere og solidere enn han hadde tenkt seg. Dermed sluknet den lidenskapen! Men bestefar, som var brukseier og en grei, alminnelig fyr og ikke noen fordømt estetiker, tok henne i stedet. Og det er grunnen til at jeg heter Freutiger og overhodet eksisterer og sitter her og nyter naturens skjønnhet! Jah!

Lovén hadde en stund vist synlige tegn på uro. Han hostet og harket. Plutselig reiste han seg og begynte å synge en arie fra Mignon. Den prektige stemmen klang fulltonig og med en mykere klang enn ellers: Hun kunne ikke tro – i barnlig uskyldslykke – at hans takknemlighet – så snart ble kjærlighet …

Lydia var gått ned fra verandaen, og stod og nappet bladene av en berberisbusk og krøllet dem mellom fingrene.

Stjärnblom hadde reist seg og stod nå der oppe hvor hun nettopp hadde stått. Lydia gikk langsomt nedover gjennom kjøkkenhagen. Det var allerede mørkt mellom buskene der. Hun stanset ved inngangen til syrinlysthuset. Hun hørte Lovéns stemme: Kom, å vår – stenk hennes kinn med dine farger klare – du hjeerte som …

Dermed sprakk han på den høye B-en.

Hun hørte skritt i sanden.

Hun kjente de skrittene. Hun visste godt hvem det var. Og hun gjemte seg i lysthuset.

En lav stemme:

– Lydia …?

– Mjau! lød det der inne fra.

Men hun angret straks, og syntes det var idiotisk av henne å mjaue som en katt og skjønte absolutt ikke hvorfor hun hadde gjort det. Og hun strakte armene ut mot ham: Arvid – Arvid …

De møttes i et langt kyss.

Og da det ikke kunne vare lenger, sa han lavt:

– Bryr du deg noe om meg?

Hun gjemte hodet ved brystet hans og tidde.

Litt etter sa hun:

– Ser du stjernen der?

– Ja.

– Er det Aftenstjernen?

– Nei, det kan det ikke være, svarte han. – Aftenstjernen går til sengs med solen på denne tiden av året. Det er visst Capella.

– Capella. Så pent navn.

– Ja, det er pent. Men det betyr bare Geita. Og hvorfor den stjernen heter Geita, vet jeg ikke. Jeg vet ærlig talt ingenting.

De stod urørlig. De hørte åkerriksen langt borte. Han sa:

– Hva kommer det av at du bryr deg om meg?

Hun la igjen hodet mot brystet hans og tidde.

– Synes du ikke Lovén sang pent? spurte han.

Jo-o, svarte hun. – Han har en stor stemme.

– Er ikke Freutiger pussig?

– Jo. Han er morsom å høre på. Det finnes visst ikke vondt i ham heller.

– Nei, tvert imot …

De stod tett inntil hverandre og vugget i takt med musikken, og så opp mot stjernene.

Så sa han:

– Det er for din skyld Lovén skjærer opp i stemmen når følelsene overvelder ham, og det er for din skyld Freutiger sitter og lyver. De er forelsket i deg begge to. Nå vet du det. Så nå har du bare å velge.

Hun brast i en plutselig latter. Så kysset hun ham på pannen.

Et øyeblikk etter hvisket hun halvt for seg selv:

– Den som bare visste hva som er der inne bak den …

– Der er det nok ikke noe merkelig, svarte han. – Og det er forresten ikke alltid det beste å få vite allting. Hun svarte med øynene dypt i hans:

– Jeg tror på deg. Og det er nok for meg. Bare det at du skal være i Stockholm i vinter så vi kan se hverandre og møtes nå og da, bare det er nok for meg. Er det på Nordre Latin du skal vikariere?

– Ja, svarte han, – det blir vel til det. Men du vet jeg tenker jo ikke på å bli lærer. Det er for ørkesløst. Men siden jeg nå har fått filologisk embetseksamen, kan jeg jo gjerne ta det året der. Siden kan jeg vel få en foreløpig ansettelse – mens jeg venter.

– Ja, venter … på hva?

– Jeg vet ikke. Kanskje ikke på noe. På å få sjansen til å få gjøre noe som betyr noe – hva det nå kunne være Nei, lærer vil jeg ikke bli. Jeg kan ikke tenke meg det som en fremtid – som min fremtid.

– Ja, sa hun, – fremtiden – hva vet man om den …

De stod lenge tause under de tause stjernene.

Hun kom til å tenke på noe han hadde sagt oppe på verandaen da han satt der med de andre, og sa:

– Er det ingen fjell og åser hjemme hos deg i Värmland? Det trodde jeg.

– Å nei, sa han, – det er jo høyere fjell enn her, men ikke så de ordentlig ruver. jeg bryr meg ikke om fjell heller – jo, jeg liker å komme opp på dem, men ikke å bo inneklemt mellom dem. Man snakker om fjelltrakter – det burde heller hete daltrakter. Vi bor og lever nede i dalene, ikke på fjelltoppene. Og fjellene stenger for solen som høye leiegårder på vestsiden av gaten, så hjemme hos meg er det nesten hele ettermiddagen bare en isnende blå skumring. Det er bare en liten stund midt på dagen det er virkelig pent vær, det er når solen står i syd eller litt før – rett over dalen med Klaraelven, da faller det slikt vakkert lys over alt det vakre. Da ser man sydover ut i solen og lyset i den brede, åpne dalen med elven og tenker: Der ute er verden.

Lydia hørte bare halvt på hva han sa. Hun hørte «solskinnet» og «der ute er verden». Og hun hørte åkerriksen borte på jordet.

– Ja, verden, sa hun – verden … Arvid, tror du at du og jeg kunne skape oss en liten verden for oss selv?

Nå var det hans tur til å være halvveis borte og svare i andre tanker:

– Vi kunne jo prøve.

Da hørte de plutselig baronens stenune fra verandaen:

– Sangere! Sang-e-re! Helan går! Helan går!

Hun la armene om halsen på ham, og hvisket tett inntil øret:

– Jeg tror på deg. Jeg tror på deg. Og jeg kan vente. Igjen hørte de Freutiger:

– Sang-e-re!

Fra hver sin kant skyndte de seg opp mot verandaen.

Lydia stod ved det åpne vinduet oppe på værelset sitt og stirret ut i sornmernatten med tårer i øynene. Ute i bukten så hun båten med sangerne som drog hjemover i måneskinnet. De hvilte på årene og sang en serenade til hennes ære.

De sang «Warum bist du so ferne». Lovéns tenor klang praktfullt i den stille natten. Baron Freutiger sang både første og annen bass på en gang, iallfall trodde han det selv. Og mellom dem hørte hun sin elskedes stemme.

Warum bist du so ferne,

O, mein Lieb!

Es leuchten mild die Sterne,

O, mein Lieb!

Der Mond will schon sich neigen

in seinem stillen Reigen.

Gute Nacht, mein süsses Lieb.

Gute Nacht, mein Lieb.

Lydia sank ned på en stol og gråt av lykke og tretthet. Plutselig tok hun en gammeldags bukettholder av forgylt sølv og med turkisblått porselenshåndtak som hang på en krok under speilet, og vætet den med kyss og tårer. Den hadde vært hennes mors – mor hadde båret brudebuketten i den.

Sangen hadde stilnet, og båten gled bort under jevne åretak. Lovén og Stjärnblom rodde med hver sin åre, og Freutiger styrte. Og enten det kom av at alle tre var forelsket i den samme eller av noe annet: Ingen sa et ord.

Baronen så dyster ut der han satt ved roret. Han satt og spekulerte på hva han hadde sagt eller ikke. Hadde han fridd? Han hadde ikke fridd direkte til henne selv, bare så vidt latt henne ane i korte glimt at hun var hans første, virkelige kjærlighet. Men ved den siste pjolteren var han blitt sittende på tomannshånd med gamle Stille, og da måtte han ha uttrykt seg tydelig og mer avgjørende, for han husket ganske klart at Stille svarte: Du og Lydia? Gifte dere? Nå får du jaggu gi deg, din gamle gris!

Lovén rodde den høyre åren, og så mot stjernene. Han repeterte i erindringen hver sang han hadde sunget i aftenens løp. Og han visste med seg selv at han hadde sunget slik at et hvilket som helst hjerte måtte smelte. Ganske visst sprakk stemmen et par ganger. Men allikevel – allikevel! Han hadde det beste håp.

Cand.mag. Stjärnblom satt med lukkede øyne og rodde med venstre åre. Han tenkte på noe som Lydia hadde sagt til ham i lysthuset. Hun hadde sagt: jeg tror på deg. Ja, herregud det var vel og bra nok! En gledelig overraskelse for så vidt – hvis det bare var blitt med det …, men så hadde hun tilføyd: jeg kan vente. Det var ikke fullt så bra – slett ikke! Jeg orker ikke tenke på at noen går og venter på meg. At noen går og venter seg noe av meg. Hvis jeg alltid skal ha den tanken over meg – blir det aldri noe av meg.

Forresten, tenkte han, jeg er to og tyve år gammel – hele livet ligger jo foran meg. Gå bort og binde seg nå – for hele livet! Nei, en bør passe seg. Litt må en da få leve først.

Men samtidig gikk det en varm bølge gjennom hele ham da han husket hennes kyss. Og han studerte i all hemmelighet på om hun virkelig var uskyldig.

I den slags tanker satt cand.mag. Stjärnblom mens han med lukkede øyne og sammenbitte tenner rodde venstre åre over en stille, nattlig vannflate, som speilte grantopper og stjerner.