Asbjørn Jaklin

Svart frost

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2012

Utgitt etter avtale med Stilton Literary Agency.

Tilrettelagt for e-bok: John Grieg AS, Bergen

Forsideillustrasjon: Bolt Designstudio / Anita Myhrvold

Forsidefoto: Scanpix / Bjarne Nygård

ISBN: 978-82-419-0848-4

ISBN: 978-82-419-0740-1 (trykt)

Spørsmål om denne boken kan rettes til

Vigmostad & Bjørke

Postboks 6050 Postterminalen

5892 Bergen

Telefon 55 38 88 00

Eller e-post til

post@vigmostadbjorke.no

www.vigmostadbjorke.no

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

Prolog

Avstraffingen skulle utføres i to stadier. Først en smertesekvens med opphenging etter bakbundne hender. Deretter ordinær avretting med fall fra kasse.

Hvorfor ikke? Framgangsmåten ville kunne styrke moralen blant fangene. Han hadde presisert at den første sekvensen ikke måtte dra ut for lenge.

Fangen kunne knapt gå og måtte støttes fram til galgen. Tauet fra galgen ble festet i surringene som holdt hendene hans sammen på ryggen. Det ble strammet til, fangen ynket seg bare svakt da han lettet fra bakken og fikk kroppstyngden i skulderleddene.

Var nå dette egentlig en så god idé når det kom til stykket? Han veide bare 40–45 kilo, effekten av kroppstyngden var moderat. Videre, videre!

Tauet bak på ryggen til fangen ble løsnet. Han ble kommandert opp på kassen, og løkken ble lagt rundt halsen hans. Tauet ble straks strammet opp og kassen sparket vekk. Nakken holdt, det ville bli kvelning.

Fangen hadde frie hender! Han grep om repet og halte seg opp og avlastet vekten.

Under slag og spark ble en medfange fra første rekke beordret til å legge sin vekt i den hengtes føtter, men han klarte fortsatt å holde seg oppe. Hvor fikk han kreftene fra?

Et skrik hørtes blant fangene. Noen ropte fangens navn, oppmuntrende tilrop. Dette utviklet seg til en skandale! Hensikten med enhver avstraffing var å omforme fangens smerte og frykt til noe verdifullt, til en bedre moral i leiren. Hvis ikke var arbeidet egentlig bortkastet, eller det kunne virke mot sin hensikt.

Ytterligere en medfange ble kommandert fram. Det løste den pinlige situasjonen. Sakte gled hendene rundt repet nedover.

Kommandanten gikk raskt fram, trakk tjenestepistolen og skjøt fangen gjennom tinningen. Deretter beordret han alle inn i brakkene og satte doble vakter gjennom natten. Han været bråk.

Kapittel 1

E6, mellom Setermoen og Bjerkvik,

torsdag 26. november 2009

Alexander Winther kjente en bevegelse i bilen som ikke skulle være der. Bakparten kom ut, mot venstre, i en slak høyresving. Han tråkket hardt med venstrefoten, en gammel refleksbevegelse, men foten fant ingen clutch. Samtidig la han rattet over mot venstre. Han registrerte at ABS-bremsene hakket på den ene siden, han hadde ikke rørt bremsepedalen, det var det automatiske antisladdsystemet som slo inn. Bilen rettet seg straks opp, takket være ham eller automatikken, men sladden hadde ført ham halvveis over i den andre kjørebanen.

«Satan!» Han ropte høyt, i en blanding av redsel og lettelse. Samtidig forbannet han seg selv, at han hadde tatt sjansen på denne kjøreturen uten å legge om til piggdekk. Mens han kjørte ut fra Tromsø, hadde han forsøkt å tolke fargen på asfalten, det hadde gått fint lenge, asfalten var tørr. Men her oppe på fjellet, i noen svinger mellom to vatn, hadde han ikke oppdaget isen som glaserte veibanen. Vinden hadde kanskje skvettet opp vann på veien? Heldigvis var han alene i mørket, det kom ingen biler imot.

Han senket farten ytterligere, skrudde av cd-spilleren og stoppet Leonard Cohen, hans melankolske helt fra tenårene, midt i en strofe, Once again, once again, love calls you by your name. Plutselig var hans favorittmusikk påtrengende og støyende.

Det ville vært latterlig om han skulle ende opp som trafikkoffer, i fronten på en trailer eller en BMW full av ungdommer, fordi han hadde ventet for lenge med å skifte dekk. Alexander Winther, journalistvikar i Nordlys, kjørte forsiktig videre mens han lekte seg med mulige titler på historien om sin egen tåpelige død: Overlevde Afghanistan – døde på sommerdekk. Skulle utforske drapsgåte – ble selv drept.

Piggdekkene lå i bagasjerommet. Skulle han stoppe og skifte? Ennå hadde han to fjelloverganger igjen før han var framme i Fauske, der han skulle møte fotografen fra Bodø. Et uoppklart drap hadde pirret nyhetsredaktørens nysgjerrighet, Nordlys og Avisa Nordland skulle samarbeide. Drapsgåter er godt stoff, gir rom for mye fin spekulasjon, hadde nyhetsredaktøren sagt.

Han gjorde en avtale med seg selv: Et glatt parti til, og han fikk ta den sure jobben med å jekke opp bilen midt i ødemarka. Det kunne også begynne å snø, men det var lite sannsynlig. Så vidt han kunne se, var den mørke himmelen skyfri.

De neste kilometerne gikk unna på tørr asfalt. Han startet cd-spilleren igjen. It’s four in the morning, the end of December. Leonard Cohen fylte kupeen igjen, med presise mellomtoner, kvass diskant og dyp bass. Han ville aldri innrømme det for en levende sjel, men stereoanlegget var den viktigste grunnen til at han hadde kjøpt akkurat denne bilen. Han kjørte en svart Volvo XC-70 med 16 høyttalere og en fabrikkmontert subwoofer under bagasjerommet. Hvis han ville, kunne han ta opp konkurransen med hvilken som helst russebil når det kom til kraftige basstøt i bygatene. Det sømmet seg imidlertid ikke en mann som nærmet seg 40, men her oppe på fjellet kunne han la det stå til.

Syngende av full hals på «Closing Time» nærmet Alexander Winther seg Bjerkvik, bygda som ble skutt i filler da den allierte offensiven mot tyskerne i Narvik startet våren 1940. Synd at det var så lite dagslys, han fikk ikke se fjorden der de tyske krigsskipene hadde kommet inn og satt av styrker som tok militærleiren Elvegårdsmoen og Narvik uten å løsne et eneste skudd. Som mange tidligere yrkesmilitære var han fascinert av militærhistorie. Nå kjørte han gjennom det mest interessante terrenget i hele Nord-Norge, uten å se annet enn de stakkarslige veiskiltene som markerte steder av spesiell historisk interesse.

På Kvaløya utenfor Tromsø sto fjellene som svarte og uregelmessige pyramider mot en lilla himmel. En tynn månesigd hang i øst. Det var stille og klart, ikke lyst, men heller ikke mørkt.

Fra ambulansehelikopteret så anestesisykepleier Vivi Fredriksen hvordan det svinnende dagslyset ble reflektert i islagte fjellsider. Fjellene endte rett i havet eller i daler med ur, blokksteiner og et tynt lag med jord. Den første barfrosten hadde akkurat satt inn, og gjort det uveisomme terrenget på yttersiden av Kvaløya ekstra farlig. Islaget lå som en glasur på fuktige sva og langs elveleiene, knapt synlige.

Typisk, slo det Vivi, den første utrykningen til en fritidsulykke kom dagen etter den første nattefrosten. Om sommeren skadet folk seg fordi de var uforsiktige i trafikken, om vinteren fordi de tok sjanser i naturen. Hvem var dum nok til å ferdes i fjellet på denne årstiden?

Idet piloten dreide inn i den trange Grøtfjorden, så Vivi ei strand lyse hvitt under seg, nede til venstre. Hun kjente igjen bygda ytterst, med samme navn som fjorden og en praktfull beliggenhet i havgapet rett bak stranda. I sommer hadde hun og barna solt seg der nede, grillet pølser og vasset i et badevann som kanskje holdt fjorten–femten grader.

Å, hvor hun lengtet til sommeren! Sol hele døgnet, kåte måseskrik, reker, hvitvin, bli brun på kroppen. Det var midnattssola og sommeren de skulle straffes for nå. To måneder med kontinuerlig sol og lyse netter ble nå betalt tilbake med tilsvarende mørke og kulde. Ingen kan få noe ekstra uten at det trekkes fra på den andre siden, sukket hun for seg selv.

Vivi hadde aldri klart å bestemme seg for om hun hatet eller elsket mørketiden. På slike klare dager var det svake lyset usigelig vakkert, i sjatteringer fra lys rosa nede over havet til dypt blått oppe på himmelen. Men tanken på at sola hadde krøpet under horisonten, og ville bli der til 20. januar, var tung. Det var ikke noe dagslys om morgenen som gradvis vekket henne, hun måtte kjempe seg ut av søvnen som om det var nattestid. Hun var trøtt om dagen og lys våken om kvelden når hun egentlig skulle sove. Slik ble søvnrytmen ødelagt av mangel på lys og på melatonin, hormonet som kroppen bare kan produsere med sterkt dagslys på netthinnen. Som sykepleier visste hun godt at dette var snakk om kroppens kjemi, ikke bare et spørsmål om å klamre seg til forestillingen om at sola virkelig kom tilbake en gang og ville bli feiret med berlinerboller og fest i alle barnehagene i Tromsø. Hun måtte huske å be Jørgen om å ta med seg melatonintabletter når han kom hjem fra kongress i USA, såpass måtte han kunne gjøre for henne, selv om de ikke bodde sammen lenger.

«Går ned på riksveien, eller på vollen foran stranda, avhengig av trafikk på veien,» meldte piloten over helikopterets intercom. Flyturen fra Universitetssykehuset hadde tatt mindre enn ti minutter. Vivi kikket ut, to små brefall, adskilt av en klippe, lyste hvitt i alt det mørke.

Vivi flyttet blikket over på anestesilegen. De nikket til hverandre med et bestemt drag om munnen, en dialog uten ord; vi er klare og skal gjøre det vi kan, uansett hva som venter oss når vi lander.

Vivi likte å arbeide med Stein Engum, han var tryggheten selv, ga alltid klare beskjeder, ble aldri hektisk og kommanderende, selv ikke når pasienten en sjelden gang forsvant mellom hendene på dem. Han behersket det tekniske, fordelte alltid oppgaver; respirasjon, sirkulasjon, medisinering. Kjekk var han også, og morsom, han pleide å tulle med sykepleierne og stadig spørre om småpikene var klare for nye oppdrag til menneskehetens beste?

Respirasjon, sirkulasjon, trykk, sette intravenøst. Vivi repeterte akuttmedisinens ABC for seg selv mens piloten satte helikopteret ned på vollen bak stranda innerst i fjorden. Hun håpet at pasienten ikke var så medtatt at hun ville ha vansker med å finne gode blodårer.

Med et rykk var helikopteret nede på bakken. Vivi tok av seg hjelmen, åpnet helikopterdøra og kjente kulden slå mot seg. Hun trakk opp glidelåsen i varmedressen, grep utrykningssekken, hoppet ut og småløp sammenkrøket til hun var utenfor rotorens rekkevidde.

I halvmørket framfor seg så hun lyset fra en lykt som blinket 300–400 meter unna, det måtte være ham. Ifølge rapporten til den akuttmedisinske kommunikasjonssentralen hadde den forulykkede jegeren falt omtrent 150 meter, visstnok ikke loddrett, men rutsjet ned via knauser og landet i ei ur. Han, rettere sagt lyset fra hodelykten hans, hadde blitt oppdaget av en forbipasserende bilist.

Pasienten lå i ei ur med en dunjakke delvis kledd på seg. Han var bevisst, men hadde slått seg fælt i fallet. Han pustet, de sikret frie luftveier, han klaget over smerter. Vivi så at han hadde store koagulasjoner på høyre side av ansiktet.

Anestesilegen satte seg på huk ved pasientens hode: «Jeg er lege og skal hjelpe deg. Hører du meg?»

Intet svar, legen konsentrerte seg om åndedrettet. «Ansiktsfrakturer truer respirasjonen,» hørte Vivi ham si. Hun trengte ikke å vente på beskjed fra legen, hun visste hva som nå var høyeste prioritet. Pasienten måtte få intravenøst straks for å holde blodtrykket oppe. Hun grep en veneflon i sekken, rev opp plastpakningen og fjernet beskyttelsen, lette etter en tydelig åre på håndbaken og skjøv spissen inn. Bestemt, men ikke for langt – bra, den satt på første forsøk! Få ting var mer stressende enn å bomme med veneflon på en kritisk skadd pasient. Hun koblet til intravenøst og la posen høyt på ei steinblokk.

Vivi prøvde å montere blodtrykksmåleren på pasientens høyre arm, men måtte gi opp, det var et åpent brudd med blødning der. Blødningen var ikke stor, den fikk vente, hun måtte måle trykket først. Hun flyttet seg rundt og fikk trykkmåleren plassert på pasientens venstre overarm.

Det var altfor lavt. «Trykk 80 over 60,» ropte hun til anestesilegen. Like etterpå måtte hun korrigere: «Trykk 70 over 50, fallende.»

Den skadde ynket seg. Anestesilegen satte en sprøyte med 10 milligram morfin. Blodtrykket fortsatte å falle. Indre blødninger? Ruptur i lever eller milt? Hvis store, blodrike organer hadde revnet, var det lite de kunne gjøre her ute før de fikk pasienten fram til kirurg.

«Ikke målbart trykk. Puls øker. Vi kan miste ham,» rapporterte Vivi.

Dette hadde hun sett før. Idet pasienten gikk i sjokk, ville hjertet forsøke å kompensere for blodstrykksfallet ved å øke frekvensen, men effekten ble aldri langvarig.

Samtidig som den siste rest av dagslys forsvant, inntrådte døden klokka 14.38 den 26. november 2009.

Stein ga Vivi noen trøstende ord. De hadde gjort alt riktig og raskt. Alt tydet på at pasienten døde av store indre blødninger. «Vi klarte aldri å stabilisere ham,» sa Vivi. «Av og til er det ingenting å gjøre, dessverre,» sa legen.

Vivi pakket sammen utstyret sitt. Hun hadde vært fullstendig fokusert på sine gjøremål, det tekniske, å rapportere presist og oppfatte beskjeder korrekt. Først nå fikk hun sett nærmere på den omkomnes ansikt, fra den siden som ikke var så skadd. Det sank i henne, magen knøt seg. Det var Hallvard som lå død på båren!

Idet Alexander Winther akselererte opp bakkene fra turiststasjonen på Øse, ble Cohen brutt av midt i tittelkuttet. Den integrerte mobiltelefonen i dashbordet slo automatisk av musikken og erstattet den med en hissig ringetone. Nummeret lyste i displayet, det var Vivi. Han trykket inn knappen med grønn telefon på rattet.

«Hei Alex, det er Vivi, så godt at jeg fikk tak i deg. Hvor er du?»

Han forklarte at han hadde noen minutter igjen til Bjerkvik. Ikke et ord om glatt vei og sladd.

«Kan du stoppe bilen, jeg må snakke med deg.»

«Ikke nødvendig. Jeg har handsfree, jeg kan prate mens jeg kjører.»

«Jeg vil likevel at du skal stoppe. Kan du finne en utkjøring?»

Hun insisterte. Stemmen hennes var uvanlig stram, overtydelig, nesten streng. Hva var dette, skulle hun forlate ham og gå tilbake til kirurgen med den velfylte vinkjelleren? Av hensyn til barna, selvsagt, to barn trenger å være sammen med sin far.

Han sakket farten og svingte inn på en sidevei skiltet med «Vassøse». Langlysene lyste opp en smal grusvei der brøytestikker med refleksbånd allerede var satt opp, de dannet ei lysgate som smalnet langt der framme.

«OK. Jeg har stoppet bilen. Nå kan du gi meg dommen. Du går fra meg, ikke sant?»

«Ikke tøv, Alex. Jeg må fortelle deg noe fryktelig trist.»

Helvete, ordene hun brukte, dette var alvor.

«Hallvard er død. Hallvard Larsen.»

«Hva er det du sier? Hallvard?»

«Alex, jeg er fryktelig lei meg, jeg ville fortelle deg det så fort jeg bare kunne. Vi er akkurat ferdig på skadestedet.»

«Vivi, kan du forklare …»

«Å herregud, unnskyld meg, han falt, han var på jakt på Kvaløya, i Grøtfjorden. Vi hadde aldri en sjanse til å redde ham.»

«Jeg skjønner ikke at han …»

«Jeg og Stein, Stein Engum, vi hadde vakt, han var så skadd, det var ikke mulig å gjøre noe, han døde, der ute, før vi fikk ham til akuttmottaket, det er forferdelig trist, men han hadde ikke smerter, det vet jeg.»

Alexander Winther, Alex blant venner, stirret stivt rett framfor seg, på den smale grusveien, de røde brøytestikkene, på de lysende refleksbåndene, men hjernen hans registrerte ikke synsinntrykkene. Han hørte at Vivi snakket, forklarte, detaljene, blodtrykket, Hallvard fikk smertestillende. Men det var ikke lenger mulig for ham å få med seg hva hun sa.

En stadig høyere dunking i hans eget hode overdøvet alt. Det var hans egen puls, han tok seg til halsen, den raste av gårde, som på en intervalltrening. Han prøvde å telle, men ga opp. 180, 200? Han kjente intenst at han måtte på do.

«Alex, er du der?»

Alexander Winther svarte ikke, akkurat nå hadde han mer enn nok med å takle reaksjonene i sin egen kropp. Nå dør jeg, nå dør jeg også, tenkte han.

Kapittel 2

Oslo,

tirsdag 5. juli 1949

Sola traff ham idet han kom ut av skyggen fra stortingsbygningen. Det måtte være nærmere 30 grader. Han stoppet, satte fra seg kofferten, lettet på hatten, tørket bort svette under bremmen, dro et par ganger i den dobbeltspente dressen foran, grep kofferten igjen, passerte Wessels plass og kom inn i skyggen igjen i Nedre Vollgate.

Han var fornøyd med at han klarte å gå uten å halte, men han mislikte ordren om å dra til Oslo. Man vet aldri, noen kunne dra kjensel på ham.

Hotellet skulle ligge i nummer 18, like vest for Stortinget. På venstre side så han skiltet, Hotell Terminus. Han skjøv opp en tung eikedør med glassfelter og kom inn i en rommelig resepsjon. En ung kvinne med lyst, oppsatt hår ventet bak disken. Hun så ikke ut til å ha mye å gjøre.

«A reservation for Andreas Nielsen, please.» Engelsken lød bra, han ville ikke snakke tysk. Hun smilte reservert, unnskyldte seg og snudde seg for å bla i en protokoll. Han lot blikket gli nedover. Den ufikse mørkeblå hotelluniformen kunne ikke skjule en smal midje, sommerbrune legger og en velformet rumpe. Var hun 19, 20? Med litt innsats kunne han kanskje bli kjent med denne unge fräulein, han skulle bo her tre–fire uker, kanskje lenger. Han tenkte seg selv på kne bak henne, skjørtet dratt oppover, hendene i et fast tak. Han tok av hatten, strøk seg over håret og la ansiktet i sine beste sjarmørfolder.

Skjørtet snudde seg, han så raskt opp igjen. «Room 314,» sa hun og rakte ham nøklene. Det var ingen tegn til flørt i øynene hennes. Frokost mellom 6.30 og 8.30 i den store spisesalen i første etasje, lunsj fra klokka 12, middag fra 17. Hun rakte ham hotellets fremmedprotokoll, ba ham skrive seg inn og forsvant inn på bakrommet for å ta en telefon. Det ergret ham at hun ikke hadde gitt ham noe å skrive med, det lå ingen penn ved protokollen.

Han åpnet dokumentmappen som han støttet på kofferten, lette rundt til han fant sin egen fyllepenn, og fylte ut dekknavn og personopplysninger slik det var avtalt. Han hadde memorert opplysningene på toget nordover. Nielsen, Andreas, født 3. august 1913, fødested Hamburg, yrke Diplomkaufmann, nasjonalitet tysk, ankomst Oslo 5. juli 1949.

Oberstløytnant Reinhardt Stuckmann terpet på sin nye identitet, mens han skrev. Nielsen, Andreas – Andreas Nielsen. Diplomkaufmann, Dresden. Nordmennene hadde valgt hans egen fødselsdato.

Han festet hetten på fyllepennen og studerte hvilke andre utlendinger som hadde skrevet seg inn tidligere denne dagen. Det var tre personer, alle oppført med tysk nasjonalitet: Bernd Rosen, Ingenieur, født 26.7.1899 i Schashagen bei Neustadt/Holstein, Egon Rathgeber, Textilkaufmann, født 8.4.1898 i Heidenheim an der Brenz, og Oscar Carls, Ingenieur, født 30.10.1891 i Scharbeutz bei Lübeck.

De er alle eldre enn meg, konstaterte Stuckmann, grep kofferten og dokumentmappen og gikk mot trappen. Han tok to trinn om gangen opp de to etasjene. Rom 314 lå heldigvis på skyggesiden. Han kastet hatten på sengen, hengte dressjakken over en stolrygg, tok av seg skjorten og vasket seg i servanten ved vinduet.

Hvor praktisk hadde det ikke vært om han kunne kurtisert en ung ansatt ved hotellet! Var han kanskje blitt for gammel for de yngste? Kunne han ikke lenger forføre en kvinne mens hun ennå var ubrukt og hengiven med faste bryster som pekte oppover?

Oberstløytnant Stuckmann så seg selv i et lite, ovalt speil over servanten, spente musklene i overkroppen og lente seg framover for å betrakte resten av kroppen. Ikke noe overflødig fett, men en veltrent mann på 35 år. Han så opp igjen, inn i et regelmessig ansikt, smale øyne og tynne lepper. Et strengt og stramt ansikt, men hva så? Det hadde vært verre om han hadde fyldige lepper som en fordømt negersanger!

Stuckmann snudde seg halvt i profil, studerte ansiktet slik han selv aldri så det, delvis fra siden. Ville vakre kvinner vrake ham på grunn av den kraftige nesen? Det hadde de da ikke gjort til nå! Den krumme og skarpe profilen gjorde ham egentlig bare mandigere. Beroliget klappet han seg på den flate magen, fant en ny skjorte i kofferten, tok den på, fant toalettet ute i gangen, pisset, vasket pikken og hendene i servanten før han låste rommet og gikk ut i Norges hovedstad på jakt.

Neste dag var like varm. Gradestokken utenfor hotellresepsjonen viste 21 grader allerede klokka 07.30 da Reinhardt Stuckmann sto og ventet på drosje. Konferansen skulle starte klokka åtte i Drammensveien 111 B, en adresse han hadde memorert. Han hadde vært i Oslo mange ganger tidligere, men var likevel ikke trygg på retningen og avstanden. Han antok at han skulle i retning Fornebu.

Den svartlakkerte drosjen som stoppet utenfor Hotel Terminus, hadde en vedgassgenerator montert bak. Stuckmann husket igjen innretningen fra krigsårene. Men nå, fire år etter kapitulasjonen, var det overraskende fortsatt å se en bil med en slik stor sylinder.

Han satte seg inn, oppga adressen og spurte: «Kan De ikke få tak i bensin?»

Drosjesjåføren forsøkte seg på et ubehjelpelig engelsk. Yes, bensin OK, men pris! 30 øre, ruin, for alle! Sjåføren slo ut med armene.

I en slak motbakke langs Slottsparken mistet drosjen nesten all fart. Kjøreturen tok irriterende lang tid. Stuckmann så på klokka, han hatet folk som var upresise – nå kom han selv for sent! Speed up, speed up!

I oppkjørselen til Drammensveien 111 B sto en svart Humber som halvveis sperret adkomsten. En sivilist steg ut av bilen og løftet hånden. Drosjen stoppet med et sukk. Stuckmann betalte, steg ut og presenterte seg: «Diplomkaufman Andreas Nielsen.»

Sivilisten nikket, mumlet et velkommen og gikk foran mot villaen, en vakker, toetasjes murbygning som lå for seg selv omgitt av en stor plen, og som vendte den ene kortveggen ut mot Drammensveien. Stuckmann ble ført opp en bred steintrapp, inn i hallen og videre opp trappen til andre etasje. Ved enden av gangen stoppet han foran en dobbeltdør. «Vær så god,» sa sivilisten og åpnet den ene døra.

Stuckmann kom inn i et slags festlokale med stor takhøyde og speil på veggene. Rett imot ham, på venstre side av et stort vindu, hang et kart over Skandinavia. Til høyre for vinduet hadde noen hengt opp et kart over Europa.

Ni ansikter rundt et hesteskoformet konferansebord vendte seg samtidig mot ham. Det skrapet i stolbein da sju menn og to kvinner, plassert ved et mindre bord i midten, reiste seg for å hilse. En nordmann, nærmest døra, så ut til å ha kommandoen. «Velkommen, da er vi straks klare til å ta fatt. Hils på Deres norske, svenske og tyske kollegaer.» Han tok Stuckmann i hånden.

Stuckmann tok turen rundt bordet, ignorerte de kvinnelige sekretærene og håndhilste på mennene. Han kjente igjen navn fra hotellets fremmedprotokoll: Rothgeber, Carls, Rosen. To nordmenn, med lange og ubegripelige navn, sto langs den siden av bordet som vendte mot døra. Stuckmann ble anvist plass på hjørnet av konferansebordet.

Nordmannen tok ordet og presenterte seg, med sitt egentlige navn, som han formulerte det. «Av sikkerhets- og diskresjonsgrunner har vi lagt dere inn med dekknavn på hotellet. Men jeg ser ingen grunn til at vi ikke kan operere med våre virkelige navn her. Det er flere kjente ansikter her som vanskelig kan være anonyme, personer som allerede har skrevet seg inn i militærhistorien,» smigret han.

En eldre mann, som satt på skrå overfor Stuckmann, nikket fornøyd og smilte. Det tok noen sekunder før Stuckmann dro kjensel på ham, det var uvant å se admiral Otto Ciliax uten uniform.

Skrevet seg inn i militærhistorien? Stuckmann smilte. Hva kunne være enklere enn å seile rundt omgitt av flere tusen tonn panserstål og fyre av tungt skyts i trippeltårn flere kilometer unna fienden? Krigsmarine var for ham pompøse uniformer og altfor mange varme måltider innendørs!

«Vi har en helt spesiell kompetanse samlet her i dag,» sa nordmannen, som ønsket velkommen til Oslo og Norge på vegne av Det norske forsvarets etterretningstjeneste. Han konstaterte at det rundt bordet satt representanter fra tre lands væpnede styrker. Det var spesielt, men så var også verdenssituasjonen spesiell. Kun få år etter at den store krigen tok slutt, måtte Europa forberede seg på en ny.

Stuckmann fingret utålmodig med fyllepennen foran seg. Få ting kjedet ham mer enn naive taler om verdenssituasjonen. Det lignet politikk. Som offiserer flest skydde han slikt visvas, utfordringene lå helt andre steder og var konkrete og håndfaste; logistikk, topografi, valg av støttepunkter, konsentrasjon av ildkraft, bevegelsen i felt, balansen mellom framrykning og sikring av egne forsyninger.

«Det er tre kollegaer som har gjort denne samlingen mulig,» messet nordmannen videre. Kontaktmannen på tysk side har vært oberstløytnant Tronje von Hagen, tidligere tjenestemann i det tyske rikskommissariatet i Norge. Han pekte mot en mann som satt til høyre for Stuckmann. Mannen hevet den høyre hånden og nikket.

Deretter pekte nordmannen mot sin norske sidemann til venstre for seg, presenterte ham som den norske etterretningstjenestens grunnlegger, oberstløytnant Alfred Roscher Lund, militær rådgiver for Trygve Lie, den norske generalsekretæren i FN. «Norge er et lite land, men vi leder verden,» spøkte han.

Stuckmann lagde en høflig grimase som svar på den tåpelige påstanden, han så at hans tyske kollega til venstre for ham gjorde det samme. «Oberstløytnanten vil ha det faglige ansvaret for arbeidet her, jeg vil lede det hele rent operativt. Det er meg dere skal plage hvis dere trenger noe,» smilte nordmannen, som nå vendte seg mot mannen til høyre for seg.

«Og til slutt, et varmt velkommen til kaptein Fredrik Löwenhielm fra den samarbeidende svenske etterretningstjenesten. Kapteinen vil senere orientere, i grove trekk selvsagt, om hvilke svenske forsvarstiltak russerne vil møte. Det ser vi fram til.»

«Vel,» sa han, klappet hendene sammen foran seg og tok en kunstpause, «nå over til det konkrete arbeidet. Som dere allerede vet, er oppdraget å utrede hvordan Nord-Norge kan forsvares ved et angrep fra Sovjetunionen. Vi er dypt takknemlige for at våre tyske kollegaer vil øse av sine erfaringer om angreps- og forsvarsplanlegging i nord, ikke minst fra den oppholdende striden under den sovjetiske Petsamo–Kirkenes-operasjonen høsten 1944.»

Han pekte på de to store veggkartene og forsikret at de hadde, eller kunne skaffe, gode detaljkart i målestokk 1 : 50 000, og presise militærgeografiske beskrivelser, over hvilket som helst område på Nordkalotten.

«Vi har fortsatt mye godt kartverk etter kollegaer som forlot oss brått i 1945,» sa han. Nordmannen traff bedre med vittigheten denne gangen og høstet høylytt latter rundt bordet.

«Ikke minst vil våre to utmerkede sekretærer, frøken Dysthe og frøken Jahren, kunne bistå i arbeidet til enhver tid.» Mennene rundt bordet lo støyende denne gangen også. Stuckmann prøvde å se om kvinnene rødmet, men kunne ikke danne seg et skikkelig inntrykk verken av sekretærenes ansikter eller kropper slik de satt i motlys foran vinduet. At de begge var fräuleins, var lovende, så fikk han finne ut hvor fraulich de egentlig var.