Monika Nordland Yndestad

Jentene fra balletten

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2012

Tilrettelagt for e-bok: John Grieg AS, Bergen

Forsideillustrasjon: Anita Myhrvold, BOLT Designstudio

Forsidefoto: Getty Images

ISBN: 978-82-419-0849-1

ISBN: 978-82-419-0843-9 (trykt)

Spørsmål om denne boken kan rettes til

Vigmostad & Bjørke

Kanalveien 51

5068 Bergen

Telefon 55 38 88 00

Eller e-post til

post@vigmostadbjorke.no

www.vigmostadbjorke.no

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

Til mamma og pappa

Os, Hordaland, november 2008

– Slipp meg! Slipp meg hører du. Faen, du er ekkel!

Mina lot skjellsordene hagle mens hun vred seg ut av morens klossete grep. Vinterbleke, benete fingre måtte gi slipp på jakkeermene til datteren.

– Minamor. Kom inn igjen. Du har ikke noe ute å gjøre på denne tiden, tryglet moren.

Mina brydde seg ikke om morens halvkvalte rop fra døråpningen. Hun hørte ikke at nabodøren ble åpnet. Eller så de rynkede brynene til mannsskikkelsen som bøyde seg ned mot en hvit hund som bare nesten rakk ham til kneet.

Moren kunne holdt henne fast om hun virkelig ville. At hun ikke holdt henne tilbake, tok Mina som et tegn på at selv ikke mor orket henne. Selvfølgelig gjorde ikke moren det. Mina orket jo ikke engang å være med seg selv. Men hun klarte ikke å hindre at tårer trengte seg frem i øyekrokene, der hun skyndte seg nedover gangstien fra byggefeltet. Hun blunket hardt noen ganger for å holde gråten tilbake. Hun gikk så raskt hun kunne, men noen steder måtte hun stoppe litt opp og føle seg frem for å unngå å tråkke på issvuller som de siste dagenes regnvær ikke hadde smeltet.

Snart kunne hun se hovedveien mellom Os og Bergen. På høyre side lyste lange rekker med avlange lamper opp bygdens firkantede kjøpesenter. Lysene nådde ikke frem til Mina. Det klødde i halsen, og hun spyttet ut noen innbilte sandkorn uten at kløen stoppet. De var der alltid, små, hvite jævler av skjellsand. Det smakte sjø og metall.

Mobilen ga fra seg en hissig ringelyd. Hun fisket den opp og sjekket displayet. Det var fra «Fengselet». Mina avviste morens anrop, og skyndte seg å ringe Julie. De hadde en halvveis avtale for kvelden.

– Julie, kvitret venninnen muntert inn i røret. Mina kunne høre et surr av stemmer rundt henne.

– Jeg har kommet meg ut nå, blir du med en tur?

Det gikk noen sekunder før Julie svarte. Stemmesurret ble svakere. Mina forsto at venninnen fjernet seg litt fra de andre.

– Du, jeg vet ikke helt om jeg gidder mer. Det blir bare tull. Hvis du har stukket ut, har sikkert moren din allerede ringt til min for å spørre om vi er sammen, og så ringer mamma og maser på meg og sier at hun skal hente meg.

– Ikke vær kjip da, tryglet Mina.

Julie skulle liksom være bestevenninnen, men denne kvelden ville hun ikke fortelle hvor hun var. Eller invitere Mina dit. Det såret, men hun ble ikke overrasket. De siste ukene hadde Julie vendt seg mer og mer vekk fra henne på skolen. Det var alltid Mina som ringte henne.

– Jeg kan bare ikke. Egentlig har jeg ikke lov til å snakke med deg. Pappa truer med husarrest, og …

Julie tidde.

Rød i ansiktet brøt Mina forbindelsen og slo av telefonen. Hun gadd ikke bli plaget av gjentatte oppringninger fra mor, og hun ventet ikke å høre fra noen andre.

Det var beinkaldt ute. Dagene med regnvær var over. Nå lå det rim på trærne, og frostrøyk la seg som et teppe langs veien og skyggela bilene som passerte. Det var kaldere enn det pleide å være, og værmelderne sa at det skulle fortsette slik.

Mina kunne ikke brydd seg mindre, selv om kulden var plagsom. Hun dro ubevisst ytterjakken litt lenger ned i ryggen, men klarte ikke å tette glipen som viste bar hud. Buksen satt mer posete enn den skulle, men det betydde ikke noe lenger. Det viktigste var å komme seg vekk fra Os for kvelden. Bort fra bygdedyret som så alt, og som hvisket om det etterpå, som kastet skjeve blikk mot henne og sørget for at hun sto utenfor sirkelen av jevnaldrende. I byen var hun helt anonym. Ingen hevet blikket når de møtte henne.

Hun krøp litt mer sammen og gikk raskt mot nærmeste busskur. Klokken nærmet seg allerede elleve denne fredagskvelden. Mina stoppet et øyeblikk under et av de få gatelysene som virket. Fomlet i håndvesken etter etuiet med øyesminke, og vippet opp speilet.

Det så bra ut. Hardt og svart rundt øynene, tykke lag med lilla på munnen. Hun rettet seg opp og kastet hodet bakover slik at det kastanjefargede håret falt på plass nedover ryggen. Det var langt. En gang hadde hun vært stolt av håret sitt. Hver morgen hadde hun børstet det så det gnistret.

Hun var tørst, virkelig tørst. I lommeboken hadde hun flere hundre kroner hun hadde nappet til seg fra morens veske. Det pleide å være nok til de drikkevarene hun måtte kjøpe selv. Før de eldre guttene begynte å spandere på henne.

Hjemkomsten fikk hun ta som den kom. Alt ble en vane. Hun ristet litt på seg, som for å få vekk lengselen etter det som hadde vært. Fredagskvelder de lo sammen over klissete pizzadeig. Mor som prøvde å skrape hendene hennes rene. Far som alltid spiste dobbelt så mye som dem, selv om han egentlig ikke likte pepperonien.

– Skjer det noe?

Mina gikk bort til Anders. Han satt henslengt på en betongdel en veiarbeider en gang måtte ha glemt igjen. Nå var den eneste sitteplass ved busskuret. Han svarte med et skuldertrekk.

– Vil du ha?

Anders holdt en Tuborg-øl frem mot henne. Mina rakte lettet hånden frem.

– Kem faen sa at det var gratis?

Anders reiste seg, veivet med ølflasken og gikk tett inntil Mina.

– Få kjenne.

Han luktet øl og billig salatdressing. På skinnjakken satt det fortsatt rosa striper etter det siste måltidet. Han var bare et par år eldre enn hennes egne femten, men hun visste at han fikk penger fra NAV og stort sett bare drev gatelangs. Bygdefolkene snakket om ham også og passet alltid på at han ikke stjal noe fra butikkene. Det var noe med en jente han hadde ødelagt. Og Anders hadde sittet i fengsel. Mina trodde det hadde med et ran å gjøre, men hun hadde aldri våget å spørre ham rett ut. Det var heller ikke nødvendig. I Os visste alle litt om hverandre. Et innbyggertall på 17 000 var ikke store mengden å gjemme seg i.

Hun sto pinnestiv og lot ham drive på med sitt. Svelget den sure gallen som steg i halsen da hun ble krafset over brystene.

Hun burde vært vant til det nå, men måtte likevel tvinge seg til å stå rolig. Det ville bli lettere etterpå når hun hadde fått seg noe å drikke, selv om den første flasken alltid smakte dritt. Helgen var helt ung.

– Fellesfitte! Fellesfitte! Hånordene fra skolegården denne høsten ringte i ørene hennes. Trafikken fløt tett forbi i retning Bergen sentrum. Mina rettet på BH-en og rakte ut tommelen straks hun fikk den grønne ølflasken av Anders.

Hordaland, april 2008

1

Krimjournalist Alice Bratt hørte ikke alarmen. Hun satt på nest øverste trinn i trappeoppgangen med mobilen inntil øret og skriblet ned et telefonnummer på blokken hun hadde i fanget. For sikkerhets skyld leste hun opp sifrene til personen i den andre enden.

– Da har jeg det, takk for tipset!

Alice reiste seg og børstet av buksebaken med den ene hånden. Det ville være typisk henne å sette seg på noe skittent og ikke oppdage det. Først da hun åpnet døren inn til redaksjonen, skjønte hun at noe var på gang.

– Du drar alene. Kjør rett til Haukeland.

Alice så spørrende på fotosjefen. Cato Ryen var en av få i Bergensavisens redaksjon som hadde jobbet der lenger enn henne. Han hadde ytterjakke på og et kamera hengende over skulderen.

– Bussulykke, brummet han.

– Hvor?

– Åsane. Luftambulansen er på vei. Jeg har sendt fotograf til landingsplassen på Haukeland. Selv drar jeg til ulykkesstedet. Hvem blir med?

– Hvor er nyhetsredaktøren?

– Sitter fast i kø. Du må ta ansvaret her.

Alice så seg rundt i redaksjonslokalet. Nyhetsredaksjonen i BA hadde åpent kontorlandskap. Det eneste som skilte arbeidsplassene fra hverandre, var skillevegger trukket i falmet, blått stoff. Selv om klokken hadde passert halv ni og morgenmøtet skulle ha begynt, var nesten ingen journalister kommet på jobb. Det pleide å være slik. Kollegene kom sigende litt etter litt. Det gikk plutselig opp for henne hva hun sto midt oppe i.

– Hva blir det til?

Alice prøvde å overbevise seg selv om at Cato ikke kunne se hvor opprørt hun var. Hun fant en eske med salte pastiller i den ene lommen av skinnjakken, og tok flere for å dempe den vonde smaken av metall i munnen.

– Vet du hvor alvorlig det er?

Alice prøvde å vinne tid. I løpet av de snart ni årene hun hadde jobbet i BA, hadde hun aldri sett Cato løpe. Nå trampet han utålmodig i gulvet.

– De på nettet sjekker nå, men det har vært en møteulykke, og det er passasjerer i bussen. Vi må komme oss av gårde.

Hun hadde rykket ut på nok ulykker til at hun visste at de måtte skyndte seg slik at de rakk frem mens redningsarbeidet fortsatt var i gang, men dette var likevel noe annet. Men det hjalp henne ikke nå. Flere av telefonene i redaksjonen begynte å kime samtidig. Hun burde tatt dem også. Det gikk i døren. Alice fikk mest lyst til å klemme det kjente ansiktet som dukket opp.

– Bli med Cato. Det har vært en bussulykke. Jeg tar en fotograf med meg til legevakten, sa hun stødig.

Pasientene som kom til legevakten, var ikke de hardest skadde, men der var det størst mulighet for å finne noen som ville snakke om ulykken. Ingen kunne kritisere henne for den vurderingen.

Alt gikk styggfort. I det ene øyeblikket balanserte Minas sykkelhjul langs den ujevne asfaltkanten. Plutselig kom det ene hjulet litt for langt ut, traff gruskanten og vrengte seg opp i luften. Mina traff asfaltkanten med sykkelstyret hardt inn mot magen og seilte ned i grøften. Hun rakk ikke å bli redd, og kjente seg først bare fortumlet da hun lå på bakken og spyttet støv.

Hun reiste seg halvveis opp og tok tak i sykkelstyret for å dytte det vekk, men fikk det ikke riktig til. Hun måtte ha tatt seg for med hendene. Begge håndbakene småblødde og var delvis dekket av grus. Mina slapp hodet tungt tilbake igjen. Hun hørte en bilmotor komme nærmere og hjul som brått bremset opp, men hun lå ikke slik til at hun klarte å se hvem det var.

– Går det bra med deg?

Svarte, stramt snørte uniformsstøvler tråkket tett opp til ansiktet hennes.

Mina møtte et fast blått blikk under en politicaps og kjente luktene av skinn og mann som blandet seg med hverandre. Hun orket ikke svare.

– Bare ligg rolig, sa stemmen.

Støvlene tråkket litt rundt. Sterke hender løftet sykkelen vekk fra henne. Forhjulet var helt vridd, med spiler ut i alle retninger.

– Her, så skal jeg hjelpe deg opp.

Politimannen støttet Mina varsomt opp i sittende stilling og befridde henne fra ranselen.

– Takk, tusen takk, fikk hun omsider frem.

Hun kikket forvirret nedover seg. Hikstet skremt da hun oppdaget at venstrefoten lå i en unaturlig vinkel.

– Ikke prøv å reise deg, bare sitt rolig, så skal jeg hente noe å rense hendene dine med, sa mannen. Hun fulgte ham med blikket mens han åpnet den ene bakdøren til patruljebilen og tok frem et førstehjelpsskrin.

– Det vil nok svi litt, sa han.

Mina bet ubehaget i seg da han renset sårene. Plutselig ble det viktig ikke å være pysete. Det var heller ikke småsårene som gjorde mest vondt.

– Hva heter du? Jeg mener at jeg har sett deg i området før, bor du oppe i Flaggbyen?

Flaggbyen het egentlig Flåten og var et nytt byggefelt som lå et par kilometer fra Os sentrum. Det tidligere langstrakte skogsområdet var på få år blitt tettbygd med rekker av små klosselignende hus. En stilltiende overenskomst mellom huseierne resulterte i at feltet ble delt inn i røde, hvite og blå hus. Fra luften så det ut som et gigantisk norsk flagg. Flaggbyen var blitt et landemerke som alle flyselskaper med respekt for seg selv viste passasjerene sine. Selv utenlandske TV-stasjoner hadde filmet fra luften og intervjuet en stolt ordfører som adopterte ideen som sin egen. Mina bodde i et enderekkehus i et av de fire røde feltene.

– Ja, i Framvegen. Jeg heter Mina. Mina Sande Knudsen.

– Du er flink jente, nå skal jeg se litt på benet ditt. Dette går helt fint.

Mina klynket da politimannens hender følte seg frem over den venstre leggen.

– Du må nok på legevakten. Benet ditt er brukket. Er det noen du kan ringe etter, mor eller far?

– Ja.

Med numne fingre dro hun opp glidelåsen til en av lommene i ytterjakken, og hun skulle til å hente frem mobilen da de første dråpene med regn traff henne i pannen.

– Vent litt, vi må få deg inn i bilen.

All farge forsvant fra ansiktet da kjempehender løftet henne opp og inntil seg. Det virket som om hun plutselig var flere meter over bakken. Hver minste bevegelse brente seg gjennom den skadde leggen.

– Jeg vet det gjør vondt, men du kan ikke ligge i grøften og bli våt. Det gjør det bare verre, sa politimannen.

Han la henne i baksetet og tok frem en grå bilpute som hun kunne hvile hodet på. Mina ble seg med ett svært bevisst hendene som strøk over henne, og den lett hese stemmen til mannen som sto bøyd over henne.

– Jeg heter Lindman. Lasse. Nå må du ringe foreldrene dine.

Far var på kurs hele uken, så det måtte bli mor hvis hun ikke var opptatt med et politisk møte. Mina husket ikke hva moren skulle denne dagen. Kathrine Sande drev butikk i sentrum av Os. Hun var også travel som lokalpolitiker, selv om hun ikke lenger satt i kommunestyret. Moren svarte verken på jobben eller mobilen. Mina prøvde begge numrene flere ganger.

– Jeg får ikke svar. Kan du være snill og kjøre meg hjem? Jeg var på vei til skolen, mamma tror sikkert jeg har time nå.

Lindman satt i førersetet og møtte blikket hennes i sladrespeilet. Han ristet bestemt på hodet.

– Det er nok best å få deg til lege med det samme, sa han og grep etter sambandsutstyret sitt.

– Delta ekko til sentralen. Det har vært en sykkelulykke i Flaggbyen, jeg har en jente i bilen med brukket legg. Mina Sande Knudsen, hun får ikke kontakt med foreldrene. Jeg kjører til Bergen legevakt med henne.

Mina kjente et stikk av glede midt oppi elendigheten. Han skulle kjøre helt til byen med henne.

Lindman brøt forbindelsen med politisentralen, og blunket ertelystent.

– Kan ikke forlate en yndig jomfru i nød. Har du kjørt politibil før?

– Nei. Nei, heldigvis ikke, glapp det ut av Mina.

– Vel, best for deg om du ikke lar det bli en vane, humret han.

Veien mellom Os og Bergen var tre mil lang og besto av en endeløs rekke av svinger og bilkøer. Selv om bilen holdt lav fart gjennom svingene, klarte ikke Mina å hindre at kroppen seilte fra side til side.

De passerte det store krysset på Danmarks plass da moren ringte tilbake.

– Kjære deg, sa Kathrine Sande bekymret. – Du, jeg er alene i butikken, og det kommer en jeg har avtalt møte med, om noen minutter. Det blir helt umulig å gå nå, men hør. Jeg ringer pappa, så får han en fra kontoret til å komme bort. Synes du det er veldig dumt?

– Nei da.

– Gjør det veldig vondt i foten din?

– Nei, det går greit.

Det var ikke sant.

Hver minste ujevnhet i veibanen sendte sjokkbølger fra venstrebenet og opp i kroppen. Noen ganger så voldsomme at svetten piplet frem.

Lindman fulgte årvåkent med gjennom speilet.

– Vi er fremme om ti meter, trøstet han. – Kommer moren din?

– Hun kunne ikke, men hun skulle ringe til en som jobber hos pappa.

Politimannen svingte inn ambulanseinngangen, men bremset plutselig så kraftig at Mina ble kastet frem mot forsetet.

– Iiihaau!

Mina klarte ikke å holde et smerteskrik tilbake. Hun bukserte seg forsiktig tilbake i setet og strakte hals for å se hva som hindret dem. Det var tett med folk foran bilen, og noen fotografer vendte blitslampene mot dem. Det lynte i flere samtidig.

– Vent litt, jeg må sjekke dette, sa han.

Alice så smerten i ansiktet til jenten som lå i baksetet på politibilen. Hun sjekket at fotografen også var på hugget, selv om det ikke var nødvendig. Hassan Mouri gikk faste vakter i BA, og han visste instinktivt hva som var viktig. På denne jobben hadde hun ikke orket å ha med en fotograf som hun hele tiden måtte vise hvor han skulle peke med linsen og hvorfor han skulle det. Alice hadde mer enn nok med å holde seg rolig.

Førerdøren til politibilen gikk opp. Alice skyndte seg bort til politimannen som steg ut.

– Var jenten passasjer på bussen? spurte Alice.

– Hvilken buss?

Nå koblet hun. Alice skjønte at hun gikk mer på autopilot enn hun hadde trodd.

– Beklager, Lindman, sa hun. – Du kommer vel rett fra Os, du.

– Ja, jenten min har bare hatt et uhell med sykkelen sin. Det var ingen buss involvert. Hvor skjedde ulykken?

– Åsane. Det kommer nok ambulanser hvert øyeblikk.

De gikk til siden slik at politibilen fikk komme frem. Alice vinket til jenten i baksetet på en måte hun håpet virket oppmuntrende.

Lindman kjørte inn mellom pressefolkene og vinket til en hvitkledd mann som hentet en båre på hjul. Sammen løftet de Mina opp på den. Politimannen grep lett rundt fingrene hennes og klemte dem forsiktig.

– Jeg skal bare flytte bilen, så kommer jeg inn til deg, lovet han.

Hun smilte matt tilbake. En sykepleier kjørte henne gjennom den røde døren til røntgenavdelingen.

Begge satt tause mens hun ventet på å få komme inn til røntgen. Lindman hadde funnet en pinnestol som han plasserte tett ved hodeenden av sengen hennes. Den ene hånden hans hvilte på dynen. Mina studerte den i smug. Solbrun i huden og med kortklipte negler uten antydning til skittrender slik som guttene i klassen hadde. Hånden var så stor at den ville dekket begge hennes om den hadde prøvd. Hun rødmet svakt ved tanken og ble seg plutselig veldig bevisst tyngden i hånden som lå oppå dynen. Politimannen ruvet selv når han satt. Kroppen var massiv uten å være fet. Han hadde tatt av seg capsen og viste frem mørkt militærkort hår. Han hadde de blåeste øynene Mina noen gang hadde sett. Nå hvilte blåblikket mot døren inn til røntgenrommet. Det var ikke mye annet å se på i den hvite korridoren som portøren hadde plassert sengen hennes i. Eneste pynt på veggene var reklameplakater. Mina hadde ingen stor mage, og heller ikke noe behov for å memorere telefonnummeret til rådgivingstjenesten for gravide, men hun gjorde det likevel.

– Jeg brakk også foten da jeg var på din alder, sa han plutselig.

Mina vrengte hjernen for å finne noe voksent å si, men endte med å spørre om hvordan det skjedde. Lindman rakk ikke å svare. Han reiste seg opp da en kvinne iført pumps som smalt iltert mot gulvet, kom gående mot dem. Hun snakket i en mobiltelefon som hun holdt mellom haken og den ene skulderen. Kvinnen så oppkavet ut.

– Hei, alt bra med deg?

Hun ventet ikke på svar før hun snudde seg mot Lindman.

– Foreldrene hilser og sier tusen takk, de tar kontakt med deg senere, sa hun.

Lindman la kjempeneven sin på den ene skulderen hennes og dultet forsiktig i den.

– Det er ikke nødvendig.

Han smilte til Mina.

– Kunne jo ikke la jenten bli liggende i grøften. Nå får jeg komme meg tilbake, men jeg kikker nok innom yndlingspasienten min en av dagene. Kanskje du og krykkene dine trenger politihaik til skolen de neste ukene?

Han løftet hånden i en vennlig hilsen, sa farvel og gikk. Mina fulgte den svarte skinnjakken med politilogo til svingdøren ut mot venterommet slo igjen bak den.

Tre ambulanser med pasienter fra bussulykken hadde kjørt opp foran legevakten. Alice sto noen meter bak gruppen med fotografer. Det hadde ingen hensikt å trenge seg frem. Fortsatt var det altfor tidlig å prøve å få noen i tale. Passasjerer som bare skulle plastres, var ikke engang kommet frem.

Alice stilte seg slik at hun også kunne se den ordinære inngangen til legevakten. Hun vendte ansiktet mot vinden. Den blåste det halvlange lyse håret bort fra ansiktet, men klarte ikke å få minnene til å forsvinne. Bilulykker plaget henne ikke. Hun hadde ikke tall på hvor mange hun hadde rykket ut til, og vrakene hadde ikke vært et pent syn selv om kroppene det ikke hastet med å fjerne, lå tildekket.

Det var noe annet. Alice rettet ryggen og smilte avvæpnede til noen forbipasserende som strakte hals mot ambulansene. Hun kjørte aldri buss lenger.

Flere taxier stoppet ved inngangen. Alice prøvde å konsentrere seg.

– Dette er ingen fullemann, det er en helt vanlig ulykke, sa hun til seg selv med barnslig lys stemme.

Hun klarte ikke å stoppe minnene som tvang seg frem av jenter som leende presset seg sammen i setene tre og tre.

Alice åpnet den grønne presseblokken, og bladde litt i den. Hun kunne ikke komme tilbake med tom blokk. Kollegaene visste ikke hvorfor hun aldri ble med på blåturer, og det skulle de heller ikke få vite. Det var hennes valg om hun tok buss eller ikke.

Neste ettermiddag satt Mina hjemme på sofaen med gipsfoten godt støttet opp av puter. Kinnene glødet. Det skulderlange håret lå som en vifte rundt henne og stjal til seg ekstra rødbrun glans fra solen utenfor. Hun fikk ofte høre at hun lignet en dukke, ansiktet var lite og hadde rene trekk. Mina var minst av vekst i klassen, men det hadde aldri plaget henne. Det var verre for jentene som prøvde å presse kroppene sine ned i klesstørrelser som var små nok til at de tålte å bli gransket av de kule jentene i gymgarderoben. Størrelse extra small var det eneste som ble akseptert.

Nå sjekket de store grønne øynene at venninnene som satt rundt henne, fikk med seg alle detaljer fra den dramatiske sykkelvelten og alt redningsmannen hadde sagt og gjort.

– Er du het på ham, eller?

Bestevenninnen Julie spurte med sin lyseste stemme, samtidig som hun forsynte seg med seigmenn fra skålen på stuebordet.

– Usj, det er ikke sånn. Han var bare skikkelig digg mot meg i går.

Mina rodde seg unna temaet, litt rød i toppen. Visst hadde hun tenkt på politimannen, men det ville hun ikke innrømme. Ikke så lenge Camilla og Siri Merethe satt der med lange ører og løs munn.

– Skal vi se filmen nå, eller? Julie, gidder du gi meg kløpinnen?

Hun hadde fått piller mot smertene, men det hadde begynt å stikke og klø under gipsen.

– Gjør det veldig vondt? spurte Siri Merethe.

– Litt. Legen sa at jeg var heldig, men jeg må ha gips i to måneder.

Mina skar en sur grimase. Det luktet vår ute, og ettermiddagene ble litt lysere hver dag. Hun ba venninnene trekke gardinene for før de satte på filmen.

Jentene var midtveis i komedien fra high school-miljøet i USA da det ringte på. De hørte at døren ble åpnet, og at noen snakket sammen i entreen. Straks etter falt en skygge over henne.

– Her har dere gjort det koselig, jenter. Plass til en gammel mann? Jeg må nesten få sjekke formen til pasienten min.

Det var ham!

Mina tok rødmende imot posen med Bamsemums som han holdt frem.

– Tusen takk, det var snilt, fikk hun stotret frem.

– Er det bare Mina du vil redde, eller kan vi også få kjøre politibil med deg? spurte Julie frempå.

Lindman lo litt.

– Spørs hvor hardt dere faller, det, sa han.

Han vendte seg halvveis mot veggen og gikk bort til familiebildene som hang der. Stoppet ved et barnebilde der Mina smilte tannløst, og dro hånden langs den brune rammen.