Carolina Neurath

Fartsblind

Oversatt av Camilla Wimmer

Originaltittel: Fartblinda

Copyright © originalutgave Carolina Neurath 2016

Copyright © Forlaget Vigmostad & Bjørke AS 2017

Tilrettelagt for e-bok: John Grieg, Bergen

Forsidedesign: Laila Mjøs

Forsidefoto: © lipik/shutterstock,

© Michal Bednarek / shutterstock

ISBN: 978-82-419-1433-1

ISBN: 978-82-419-1325-9 (trykt)

Oversatt av Camilla Wimmer

Spørsmål om denne boken kan rettes til

Forlaget Vigmostad & Bjørke AS

Kanalveien 51

5068 Bergen

Telefon 55 38 88 00

Eller e-post til

post@vigmostadbjorke.no

www.vigmostadbjorke.no

Det må ikke kopieres fra denne boken
i strid med åndsverkloven eller avtaler
om kopiering som er inngått med Kopinor.

Til Niclas og Judith

Desember 2013

Hun slo opp øynene, og igjen kjente hun trykket over brystet. Stresset. Ikke engang om natten forsvant det. Det var fortsatt mørkt utenfor vinduene som var dekket av brede trepersienner. Det måtte ha vært vibreringen fra telefonen som hadde vekket henne. Fra nattbordet lyste skjermen opp rommet. Hun strakte seg mot den med det ene øyet lukket og åpnet meldingen. Magen knøt seg da hun leste teksten. Hun satte seg opp på sengekanten og tente leselampen. Hjerteslagene begynte å hamre.

Han var død.

Meldingen var fra advokaten til den tidligere banksjefen. Den sluttet med: «Jeg vet at dere har hatt kontakt i det siste. Setter pris på om du ikke lager en sensasjonsnyhet ut av dette.»

Hun trakk til seg en blårutet flanellsskjorte fra øverste lag av kleshaugen på pinnestolen og fant frem nummeret mens hun gikk ut i stuen. Ringesignalene pep i øret. Hun nådde telefonsvareren og kremtet. Presset telefonen mellom øret og skulderen. Knappet igjen de øverste skjorteknappene.

«Dette er Beatrice Farkas. Jeg fikk meldingen din. Svar når jeg ringer.»

Hun avsluttet samtalen og holdt telefonen i et fast grep mot brystet. Ble sittende i samme stilling, helt stille, midt i loftsleiligheten med skrånende tak og mørke bjelker. Hjemmet hennes luktet bøker. I bokhyllene måtte klassiske loppemarkedsfunn kjempe om plassen med moderne romaner og amerikansk finanslitteratur.

Hun begynte å gå barføtt omkring på tregulvet. Det knaket lett for hvert skritt. Hun leste meldingen om igjen. Reagerte på det siste ordet. En sensasjonsnyhet. Advokaten måtte tro at hun ikke eide følelser, og at hun så på dødsfallet som kun en nyhet som hun fikk først. Det kunne forklare reaksjonen hans da hun ringte. Eller snarere mangelen på en reaksjon. Beatrice trengte å snakke med noen. Hun streifet borti tanken om å ringe Harald. Hun ville fortelle at hun visste, men samtidig forklare at hun ikke ville skrive noe om hendelsen. Hun ante at sjefen hennes ikke ville godta det. Harald, med en fortid fra den tabloide kveldspressen, ville bli overveldet av nyhetspulsen sin. Det ville være å be om bråk.

Beatrice rotet frem høretelefonene fra vesken og ringte advokaten igjen. Hun hørte på ringesignalene mens hun så utover hustakene. Gult lampeskinn lyste opp motorveien ved Riddarholmen. Et spor av et fly forsvant langsomt bortover den stjerneløse himmelen. Hun ringte om og om igjen. Kulden i leiligheten bet seg fast i beina. Noen ganger ble hun møtt av opptattsignal, andre ganger av flere ringesignaler som gikk over i en telefonsvarmelding. «Velkommen til Eurovoice …»

Med albuene først lente hun seg over kjøkkenøya som delte kjøkkenet og stuen. Penner, Post-it-lapper og uåpnet post lå strødd utover benken.

Til å begynne med hadde bankmannen avskydd henne. Som de fleste i finansverdenen. Mer eller mindre, det der gikk i bølger. Mange satte pris på henne også. Det hadde han også gjort til slutt. Likt at hun skrev som hun gjorde om hans tidligere kolleger. Han hadde begynt å dele interessant informasjon. Slikt man kunne lage gode nyheter av. Men den siste tiden hadde oppførselen hans vært retthaversk. Han kunne ringe sent om kvelden og la irritasjonen gå utover sine tidligere sjefskolleger om og om igjen. Hun svarte bare når hun hadde tid og energi. I går hadde ikke vært en slik kveld.

Beatrice rev opp kjøleskapsdøren og fant frem, mellom halloumiost og kjekssjokolade, en toliters colaflaske. Lyden av sprakende kullsyre seg ut i rommet. Hun satte seg på en av de høye stolene ved kjøkkenøya og slo på datamaskinen. Ble sittende der resten av natten og følge nyhetssidene på nettet. Ventet på at noen skulle få nyss om nyheten. Hun løftet bare blikket fra skjermen når hun fylte glasset. Det beveget seg langsomt på nettavisene. Hun pustet ut med et langt sukk. Strøk bort en rød hårlokk som falt frem i pannen. Hun ville ikke gjøre tabloidjournalistenes jobb, ikke ringe politi og pårørende.

Tankene hopet seg opp som små knivstikk i hodet. Hun måtte skrive det av seg. Det var ikke mangel på personer som ville henne vondt. Nær femten tusen aksjeeiere hadde tapt sparekapitalen sin på konkursen til Stockholmsbanken. Bankens fasade hadde allerede blitt utsatt for hærverk, med knuste vinduer og ordet Storsvindler sprayet i blodrødt på glassdøren til hovedinngangen. For noen aksjeeiere handlet det om et par tusen kroner, for andre var store verdier gått tapt.

To timer senere, da klokken hadde passert fem om morgenen, kom den første artikkelen på Aftonpressen. Bankmann funnet død på Östermalm, lød overskriften. Til tross for at det var ventet, følte hun en viss frustrasjon. Kanskje burde hun ha skrevet om nyheten likevel og selv lagt den ut på nettsiden til Dagens Finans. Kortfattet, for å markere at hun, og avisen, hadde nyheten først.

Teksten på Aftonpressen ble oppdatert i løpet av den neste timen. Pupillene hennes var festet på skjermen og noterte hver ny stavelse i artikkelen. Ifølge opplysninger til Aftonpressen ble han, straks etter midnatt, funnet på fortauet utenfor leiligheten sin på den fasjonable Strandvägen i Stockholm, fremgikk det i den etter alt å dømme raskt skrevne teksten. Formodentlig hadde noen i politiet sladret, en eller annen politimann som var godt snurret rundt en tabloidreporters lillefinger.

Noen minutter senere ble artikkelen fylt med sitater fra banksjefens bror. En av de seks reporterne som hadde undertegnet artikkelen, måtte ha ringt broren, kanskje vekket ham med beskjeden og åpenbart presset ham til å svare på om han trodde at fallet fra balkongen kunne ha vært et selvmord. Storebrorens svar «det virker jo ikke urimelig» og en anonym kilde som «visste» at det var et selvmord, var tilstrekkelig for at avisen kunne trekke en konklusjon. Brødrene møttes aldri, ikke engang på julaften, så vidt hun hadde forstått, men det visste nok ikke reporterne, og det spilte kanskje ikke engang noen rolle.

På veien til redaksjonen så hun den gulsprengte avisplakaten fra øyekroken da hun skyndte seg gjennom snømassene i Gamla stans smug. Toppsjef i ST-banken døde i natt. Med litt mindre typer sto det Mistenker selvmord. Hun kunne se for seg hvordan gubbeklubben i Aftonpressen gasset seg da de ble enige om denne plakaten. Hvordan de, under tidspress, vendte og vred på ordene, hvordan noen ville dra frem «selvmord» med fetere typer. Hvordan en annen ville kjøre hardere på «død» og «i natt», og hvordan adrenalinet og testosteronet flommet.

Aftonpressen var den eneste avisen som ikke virket som om de reflekterte over hvordan deres ansatte kunne bli oppfattet utenfra. De gravende journalistene, som ble løftet frem som stjerner, var menn. Menn som hadde omgang med hele politikereliten. De kvinnelige profilene besto først og fremst av bloggende modeller som skrev om de nyeste diettene og la ut bilder av seg selv, gjerne under overskriften Dagens outfit.

Hun gikk Västerlånggatan over Riksbron og fortsatte langs Drottninggatan. Alt virket som vanlig. Som om det var en helt vanlig dag. En ung mann med barnevogn boret seg inn i dunjakken, en eldre dame i svart pelslue spaserte tilsynelatende planløst av gårde, og to dresskledde menn konverserte mens de gikk bortover. Hun kunne ikke forstå at han var død. Det var umulig å forestille seg. Hvorfor skulle han ta livet av seg nå? Hva ville han henne da han ringte i går?

Vel fremme i redaksjonen klikket hun seg inn på nyhetssidene. Nå svulmet de over av selvmordspekulasjoner. Blottet for etisk kompass. Til og med redaktørene i hennes egen avis hadde publisert en tekst fra et nyhetsbyrå som henviste til Aftonpressens opplysninger om selvmord. Hun forsto ikke hva som hadde hendt. Mediene brukte å ha som policy ikke å skrive om selvmord hvis ikke noen pårørende hadde gått ut og fortalt åpent om det. Men etter at Aftonpressen hadde lagt press på bankmannens bror, virket det som om det var fritt frem for alle andre.

Beatrice ville minne nettredaktørene om at Dagens Finans var en økonomiredaksjon. Men hun visste at hun ikke ville klare å uttrykke det på noe balansert vis. Det ville renne over i munnhuggeri.

Bankmannen hadde vitterlig tapt penger. Han hadde mistet jobben. Mistet det meste. Men å ta livet av seg, nei, det kunne han ikke ha gjort. Hun tok på seg headsettet og begynte å ringe kildene sine på Ekobrottsmyndigheten, Bankinspektionen og tidligere ansatte i banken. Hun måtte få greie på om noen flere visste det hun visste, og i så fall hvem.