Mímir
Kristjánsson

JON MICHELET

EN FOLKETS HELT

© 2021 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Omslagsfoto: Hans Fredrik Asbjørnsen | Forlaget Oktober

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-1920-9

Forfatteren har mottatt støtte fra NFF.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Jeg liker kommunistene når de er soldater. Når de er prester, kan jeg ikke fordra dem.

Ernest Hemingway

Mer enn noe annet holder skrivingen meg fast i livet. I de beste stundene gir dette arbeidet meg en følelse av å være tilstrekkelig, et visst velbehag. I min kamp for tilværelsen er det å skrive det første bud.

Jon Michelet

FORORD

HØSTEN 2013 OVERTOK JEG FOR Jon Michelet som quizmaster i Klassekampen. Han kom kjørende inn til Oslo fra Larkollen for å overrekke stafettpinnen til meg i et intervju med avisas nåværende sjefredaktør Mari Skurdal. Som alltid var Jon ydmyk, høflig og velkledd. Som alltid var jeg bråkjekk, seint ute og hadde hull i sokkene. Den tidligere Klassekampen-redaktøren prøvde å advare meg mot det han kalte «Finn fem feil-klubben».

«Og så har jeg hatt to feil i quizen», sa han. «Den første tok jeg etter hodet, det var Muhammad Ali-sitatet, som jeg trodde var ‘Dance like a butterfly, sting like a bee’.»

«Fly like a butterfly», svarte jeg.

«Ikke sant! Man må alltid dobbeltsjekke», svarte Jon.

Det må man virkelig. Sitatet er altså float like a butterfly, sting like a bee. Noe jeg fikk høre rundt en million ganger de neste dagene.

I denne boka har jeg sjekka og dobbeltsjekka, og likevel er det nok ikke rett alt sammen. Men jeg har forsøkt etter fattig evne å gi et så nøyaktig bilde av Jon Michelet som det er mulig å gi. Så får «Finn fem feil»-klubben heller si hva de vil.

Jeg har vært politiker for Rødt, forfatter, journalist i Klassekampen og realitykjendis. Kort sagt: I det meste her i livet har jeg prøvd å etterligne Jon Michelet. Hvorvidt det har lyktes, det får andre bedømme. Men for meg har det alltid vært et mål å nå ut breiere enn til den faste gruppen av studiesirkelveteraner på venstresiden. Da finnes det få forbilder som er bedre enn Jon Michelet. Mens andre av venstresidens forfattere, politikere og kjendiser har holdt seg for nesen og prøvd sitt beste for å unngå folket, var Jon villig til å få møkk under negla dersom han trodde det var nødvendig i kampen for en bedre verden. Alt han har gjort har ikke vært like lurt. Men jeg tror de fleste vil berømme forsøket.

En liten sak om språk. Jon fikk Språklig samlings litteraturpris i 1991 og var tydelig på at språket hans var inkonsekvent. Også i dette spørsmålet har jeg mye til felles med Jon, så hvis leseren av denne biografien finner ulike bokmålsformer om hverandre, er det i hans ånd, noe etterordet av Skogmatrosen viser:

Når det gjelder norsken som er brukt, er jeg så språklig inkonsekvent som en/man må kunne tillate seg å være i bruken av det merkelige, svingende og mangslungne bokmålet vårt. Om jeg skriver «kasta» eller «kastet», kan være avhengig av hvem som sier det, hvilken situasjon ordet skal dekke, eller rett og slett av språkmelodien jeg ønsker å få fram.1

Hemingway har skrevet at han elsker kommunistene når de er krigere, men hater dem når de er prester. Det er mye man kan si om Jon Michelet, men prest var han aldri. På en ofte moralistisk venstreside er det langt mellom folk som skaper liv, røre og moro rundt seg. Også der var Jon en ener.

Jon Michelet var rett og slett en av veldig få som både kunne float like a butterfly og sting like a bee. Forhåpentligvis vil denne biografien være med på å øke og styrke det han brukte hele sitt liv på å kjempe for.

Stavanger, 23. august, 2021

PROLOG

Den hvite hvalen
1967

KAPTEINEN PÅ MS «BORGLAND» SEILER i sikksakk.

Han har fremdeles tynnslitte nerver etter andre verdenskrig. For ham er ikke krig radiobølger fra Det fjerne østen, men høyst virkelige bølger som han har sett sluke både skip og mannskap. Tjue år har gått siden freden kom, og fremdeles tør han ikke holde stø kurs. Fremdeles kan han føle de tyske ulveflokkene under overflaten et sted.

På brua står en 22 år gammel styrmann ved navn Jon Michelet. Siden han mønstret på som 17 år gammel dekksgutt på «Tomar», har han fullført en maritim klassereise. Nå spiser han med de store gutta i offisersmessa. Maten er bedre, lugaren er romsligere, og hyra er tidobla. Det er ikke lenger dekksgjengen som er Jons omgangskrets, men andre offiserer og de få passasjerene som kommer om bord. Samtalene dreier seg mer i retning litteratur og politikk. Landloven er mer sivilisert enn den har vært på «Tomar» og «Vibit».

Det er slutt på å pikke rust på dekk; nå har Jon ansvar for å navigere skipet. Ved hjelp av sjøkart og gyrokompass staker han ut kursen til Sør-Amerika. Ruta går ut Oslofjorden, gjennom Kielkanalen og Den engelske kanal, nedover langs biscayakysten, forbi Spania og Portugal, ned langs afrikakysten til Kanariøyene og over Atlanterhavet, derfra til Rio de Janeiro, Santos og Buenos Aires i den nye verden.

Framtida til styrmann Michelet virker lys. Han er uteksaminert som den beste i sitt kull på Oslo Sjømannsskole. I Brasil kjøper han en forlovelsesring. Den skal overrekkes kjæresten ved hjemkomst til Norge. Men noe murrer, både på skipet og i Jons eget liv.

Krigen ligger over tjue år tilbake i tid, men kaster fortsatt skygger over skipet. Borgland-navnet har en mørk historie. Skipets forgjenger ble torpedert av en tysk ubåt og senket utenfor kysten av Irland i 1941. Det nye «Borgland» er bygget på Akers mekaniske verksted i Oslo i 1953 og går Syd-Amerikalinjen, som Fred. Olsen har ansvaret for sammen med to andre rederier.

Kapteinen drikker seg full på brua. Full drikker også båtsmannen seg, men bare når de er i havn. Da blir han temmelig aggressiv. «Båsen» er en god bokser, og gammel Union-mann fra Sjømannsforbundet. Også han overlevende etter fem år med krig på havet.

Helt siden Jon var 16 år og måtte ljuge på alderen for å få jobb som bryggesjauer på Oslo Havn og satt storøyd på Gullfisken pub om kveldene, har han vært omgitt av krigsseilere.

Mens «Borgland» seiler langs Sør-Amerikas kyster, kjemper krigsseilerne hjemme for oppreisning. Da tyskerne hærtok oss i 1940, var handelsflåten det eneste av betydning Norge hadde å bidra med i krigen mot Hitler. De første kaotiske ukene etter krigsutbruddet kjempet engelskmenn og tyskere en innbitt kamp for å slå kloa i flest mulig norske skip. Det overveldende flertallet fulgte Nygaardsvold-regjeringens ordre og meldte seg til tjeneste i alliert havn. Deretter ble hele den norske handelsflåten samlet i ett statsrederi, Nortraship. Under krigen var rederiet verdens klart største, med rundt 1000 skip.

Ved krigsutbruddet hadde de norske sjøfolka høyere krigsrisikotillegg enn sine britiske kolleger. Slikt kunne det bli bråk av når norske og britiske sjømenn skulle seile sammen for de allierte. Sjømannsforbundet gikk med på å la hyretillegget stå urørt under krigen. Pengene som ble spart, ble satt inn på det som ble kjent som Nortraships hemmelige fond. Fondet skulle holdes skjult for sjømennene, men ble kjent under krigen via såkalte byssetelegrammer, havets ryktebørs. Forventningen var at pengene fra fondet skulle betales ut til sjømennene og de etterlattes familier. Tusenvis av sjømenn brukte tida mellom ubåtangrepene til å drømme om hva de skulle bruke sine fondspenger til hvis freden endelig kom.

Freden kom, men pengene kom ikke. Stortingsflertallet ville ikke at hyretillegget skulle betales ut til krigsseilerne. I stedet ville de at penger bare skulle betales ut «etter behov», og at staten skulle beholde mesteparten av pengene i et nytt fond, kalt Norsk Sjømannsfond. Avgjørelsen vakte raseri blant sjøfolka, ikke minst fordi de ble sveket at partiet mange av dem trodde var deres eget – Arbeiderpartiet. Sjøens folk hadde betalt en dyr pris for seieren over nazismen. 3200 norske og 900 utenlandske sjøfolk kom aldri hjem igjen, men ofret livet i kampen mot nazismen om bord på norske handelsskip.2 Av dem som kom hjem, var mange ødelagt etter fem lange år med konvoifart og torpedoangrep. Nå ble de nødt til å kjempe for pengene de var blitt lovet den gang de sa ja til å sette livet på spill i kampen mot Hitler.

Det dreide seg heller ikke bare om klingende mynt. Under krigen hadde USAs president Franklin D. Roosevelt hyllet den norske innsatsen på verdenshavene. «Look to Norway», sa han i en berømt tale hvor han omtalte norske skip og norske menn som hadde bidratt ut av all proporsjon for å frakte livsviktige forsyninger til de allierte og deres styrker.3 Men med freden kom nye seierherrer. Gutta på skauen fikk makta og æren, mens sjøfolka havnet i glemmeboka. Fra krigens dager var mange hundre av dem svartelista, blant annet på grunn av politiske sympatier. Etterpå sleit de med å få hyre når rederne fikk tilbake kontroll over skipene sine. Enda flere var så ødelagt av krig og nerver at de ikke dugde stort til arbeid. I alle større norske byer fant man krigens største helter sjanglende rundt blant uteliggere og fylliker, glemt av det landet de selv hadde satt livet inn på å redde.

Den unge styrmannen Jon Michelet tar ikke noen kamp for krigsseilerne mens han er om bord på MS «Borgland». I stedet går han sammen med de andre styrmennene for å bli kvitt den nerveskadde kapteinen. Fred. Olsen har egentlig som policy aldri å ta sine skippere i land. Helst skal rederiets kapteiner begraves i Atlanteren, og blant sjøfolk går det vandrehistorier om en gammel kirkegård for Fred. Olsen-skippere i havet utenfor Bermuda et sted.

Men etter hvert oppdager styrmennene på «Borgland» at den eneste måten å unngå at de selv begraves på Atlanterhavets bunn på er å gjøre et lite mytteri. De sender et telegram til rederiet og gir beskjed om at de trenger en ny kaptein, hvis ikke vil alle de tre styrmennene gå i land. Rederiet gir etter, og en ny kaptein kommer om bord, også han krigsseiler.

Han har også sine nerver, men klarer i det minste å holde skipet på rett kjøl.

Etter en lang tur over Atlanterhavet og flere hundre kilometer oppover elva Paraná klapper «Borgland» til kai i Che Guevaras hjemby Rosario den 8. september 1966. Enda han aldri har vært der, har Jon unfinished business i Argentina. Han skal finne et avdødd familiemedlem.

Historien begynner et par år før han mønstrer på «Borgland». Han var stasjonert i Marinen på Haakonsvern, men hadde fått juleperm og tok Bergensbanen hjem til foreldrene i Oslo. På toget oppdaget han en dødsannonse som overrasket ham.

Mannen som var død, het Johan Fredrik Michelet – det samme som Jons far.

Hvem var den døde? Ifølge dødsannonsen var han 82 år gammel da han døde, og bodde på en hacienda i Argentina, der han angivelig hadde drevet med kveg. Johan Fredrik Michelet kunne ikke være noen annen enn Jons farfar.

Vel hjemme i kunstnerkolonien på Ekely forlangte Jon å få vite sannheten om bestefaren. Fred forsøkte å stenge seg inne i atelieret, slik han ofte gjorde når følelsene ble for vanskelige. Men til slutt ga han etter. Sannheten var at Jons far i ung alder hadde blitt satt bort i Ytterskauen av foreldrene sine.

Det hele begynte da Johan Fredrik Michelet den eldre dro til Tyskland for å studere. Der møtte han en tysk dame ved navn Frida Weidner som han gjorde med barn. Michelet reiste hjem igjen til Norge, og barnemora fulgte etter med barnet. Men Johan Fredrik var ikke av typen som lot seg binde til masten uten videre. Og da heller ikke Frida hadde penger til å ta vare på barnet, ble Jons far Fred ganske enkelt satt bort. Han havnet på gården Kjenner i Gautestad i Rakkestad, på et sted som ble kalt Ytterskauen. Men enda så ille det kan høres ut, ble Fred tatt godt vare på av pleiefamilien. Han klarte seg på sitt vis, selv om det preget ham livet ut at foreldrene hans hadde valgt ham bort allerede som lite barn.

Klarte seg gjorde også Johan Fredrik Michelet, som på et tidspunkt forlot Norge og dro til Argentina for å søke lykken.

Fra Rosario tar Jon bussen 15 kilometer vestover til den lille byen Funes. Hva skal han der? Farfaren er allerede død. Og penger er det ikke å hente, for Johan Fredrik Michelet rakk å gå konkurs og miste haciendaen før han gikk i graven.

Jon spør seg fram i Funes, og til slutt blir han vist til et lite hus der farfaren har bodd. Kvinnen som bor der, blir forskrekka når han kommer. Hun tror at Jon er ute etter penger, men den unge styrmannen forsikrer henne om at så ikke er tilfelle. Hvorfor kommer du da, lurer hun på. I horisonten skimter Jon et kirketårn. Er det der farfaren lå begravet?

Jon drar ikke til kirka. I stedet vender han tilbake til skipet. Men enda han ikke får utrettet særlig på turen, har noe skjedd med ham. Funes blir et vendepunkt.

Om bord begynner han for første gang å føre dagbok. Hvorfor? Han vet at mora Fredy hele livet har båret på en forfatterdrøm som aldri vil gå i oppfyllelse. Kan han lykkes der hun har mislyktes? Eller kanskje har styrmann Michelet behov for å finne noen stjerner å styre etter i sitt eget liv. Jon skriver:

Det jeg vil prøve å forstå er kreftene som driver meg. Alt det som er så fordømt dunkelt, og mye av det som er tindrende klart, men som jeg på en måte prøver å skjule. Ikke bare kreftene, men motivene, selve handlingene. Kjærlighet, sjømannsyrket, rastløshet.4

Jon prøver å skildre reisen til farfarens dødsbo i Funes litterært. Han vil skrive nøkternt, som Albert Camus i Den fremmede. Få sider seinere har han gitt opp å skrive som Camus. Nå vil han like gjerne bruke William Faulkner, Knut Hamsun eller Aksel Sandemose som forbilder. Han setter seg høye mål for skrivingen, men samtidig er han usikker.

Faulkner. Camus. Hamsun.

Det er store navn han sammenligner seg med når han skal prøve å skrive.

Men det er en himmelvid avgrunn mellom ambisjoner og resultater.

Skrivingen går trått. Han leser Ibsen og Hamsun på køya og kjenner på presset om at han ikke får til noe. På den siste turen med Syd-Amerikalinjen har Jon drukket mye og skrevet lite. Han har begynt å ta etter faren sin, som også stenger vanskelige ting inni seg og ofte har tydd til flaska når det er blitt for ille. Jon er gått lei av sjøen. Hver natt er bare en av uendelig mange på Atlanteren. Han trodde havet sto for frihet, men friheten er begrenset.

I den lyseblå dagboka skriver han:

Egeninnsatsen (din fordømte perfeksjonist) er sånn passe, kameratskapet (din fordømte egoist) er sånn passe [...]. Opplev noe!!! Gjør noe! Handle! Bevis at du eksisterer!5

Mainatta skal snart senke seg over Santos. På lugaren sin sitter Jon og prøver å finne ut av seg selv. Han vil skrive sjømannsromaner som svensken Harry Martinson, men aner ikke hvordan.

Den mest berømte sjøromanen av dem alle, Herman Melvilles Moby-Dick, skildrer kaptein Ahabs jakt på den hvite spermhvalen. Han reiser over havene på jakt etter den. Styrmann og forfatterspire Jon Michelet aner naturligvis ingenting om at hans egen skrivekarriere skal ta form av jakten på en egen hvit hval: Den store sjømannsromanen. Og at løsningen, når han finner den nesten 50 år seinere, har ligget rett foran øynene på den unge styrmannen på MS «Borgland».

Del 1

DET FRIE OG UDELELIGE HAVET

HAVET ER ET FRITT OG udelelig rike. Leser vi sjøkartene, kan vi finne navn som Oslofjorden, Kattegat, Nordsjøen, Den engelske kanal og Atlanterhavet. Men bølgene lystrer ingen av disse navnene, for havet er ett og det samme langs alle verdens kyster. Den som mønstrer på en båt i en plankehavn i Bottenviken, må aldri bytte hav, han kan seile på den samme blåmyra helt til Santos, Sydney eller Shanghai. Når barna våre leker i fjøra, deler de hav med håkjerringer, kjempeblekkspruter og grønlandshvaler. Stuper du fra et solvarmt svaberg i Østfold, begir du deg ut i det samme endeløse havet som Herman Melville slapp løs sin fryktelige hvite hval Moby Dick i.

Det er bare i Bibelen at menneskene kan dele havet.

14. juli 1944 raser krigen på alle verdens hav. Krigslykken har snudd, og de tyske ubåtene som har senket så mange norske skip og sjøfolk, er nå selv blitt fritt vilt for allierte jagere. I Stillehavet har amerikanerne fått overtaket i kampen mot japanerne. Den japanske flåten må tåle tunge tap. Overalt er det opprørt hav og blodige strender. Eller, ikke overalt. Innerst i Oslofjorden, i den lille industribyen Moss, er et barn i ferd med å bli født ved det frie og udelelige havet. Han blir født inn i en verden i krig, der kampen mot nazismen går inn i sin siste fase, og der havet hver dag sluker nye skip og menn. Men ingenting av dette vet den nyfødte gutten, som får navnet Jon Michelet.

Jon vokste opp på småbruket Gimle på Larkollen, utenfor Moss i Østfold. I norrøn mytologi skal Gimle være den vakreste av salene i Åsgård, med tak av gull. Her samles de overlevende gudene etter Ragnarok. Som det heter i Edda:

Sal ser ho stande

fagrar’ enn sol

med gull er han tekt

på Gimle.

Der skal svikelause ætter

eige heime

og i alder og æve

une njote.6

Virkelighetens Gimle har ikke tak av gull, men er et okergult småbruk på knappe ti mål. Det er et gammelt hus i sveitserstil, av lafta plank. Gimle ble bygget som sommerhus for byborgerskapet, trolig helt tilbake i 1821, men ligger egentlig for langt fra stranda til å egne seg skikkelig som sommerbolig. Samtidig er tomten for liten og jorda for skrinn til å drive jordbruk i omfattende skala.

Jons foreldre Johan Fredrik og Fredy kom til Gimle for å unnslippe krigen. De hadde møtt hverandre noen år i forveien da de bodde i samme oppgang i Bygdøy allé, og var godt gift da Hitler i april 1940 ga grønt lys for operasjon Weserübung, invasjonen av Danmark og Norge. Morgenen 9. april våknet Oslo-folk opp til flyalarm og tyske fly på himmelen. Dagen etterpå, den 10. april, gikk flyalarmen igjen. Nå brøt panikken løs, og ryktene svirret om at britene ville bombe byen sønder og sammen før klokka tolv. Titusener rømte ut av byen i de kaotiske aprildagene.

Blant de mange som forlot hovedstaden, var det barnløse unge paret Johan Fredrik og Fredy Michelet. De gikk sju–åtte mil til fots til Gimle, der Fredys foreldre hadde bodd helt siden de ble ruinert under den store depresjonen.

Michelet-navnet klinger fransk, og her til lands stammer det fra to brødre som kom til Norge for å krige mot svensker. På 1600-tallet kjempet Danmark-Norge intet mindre enn fem kriger mot Sverige. Jemtland, Herjedalen og Bohuslän ble tapt til svenskene. Til alle sine kriger mot Sverige trengte kongen i København offiserer, og to av dem han fant, var major Paul og kaptein Jacques Michelet. De to brødrene hadde blodig erfaring fra religionskrigene på kontinentet, der de hadde kjempet mot hugenotter og andre kjettere. Med seg til Norge tok de en signetring med Michelet-slektas våpenskjold, som inneholdt både laurbærkrans og tre muslinger. De hadde også et annet kjennemerke: den karakteristiske Michelet-nesa. Med de to franske offisersbrødrene ble en slektstradisjon grunnlagt. Micheletene ble en «udpræget militærslegt», og en av dem hadde til og med den tvilsomme ære å bli drept av den svenske krigerkongen Karl XII personlig. I en bok som ble gitt ut i 1909, heter det om Michelet-slekta: «I hver eneste generation tæller den fremragende officerer, frygtløse mænd, som har ladet sitt liv på valplassen.»7

Jons far Johan Fredrik var ingen kriger. I stedet for sverdet valgte han penselen, og til tross for at han ble utdannet som elektroingeniør, skapte han seg en karriere som kunstmaler. Langt ut i skauen i Østfold passet det seg ikke å hete Johan Fredrik, derfor ble han bare kjent som Fred.

Til tross for oppveksten i Kjenner-familien på Ytterskauen ville Fred gjerne ta Michelet-navnet som sitt eget. Han reiste til Haugesund for å søke en gammel major om tillatelse. Den gamle offiseren kommanderte ham opp i profil:

«Ja, De har Michelet-nesen, da kan De vel beholde navnet, da.»8

Denne nesa skulle han seinere også utstyre sine eneste sønn med, slik at ingen skulle være i tvil om hans adelige herkomst.

Blått blod hadde Jon Michelet på mer enn én måte, og dersom partivalg hadde blitt bestemt av genetikken alene, ville han ganske sikkert ha blitt medlem av Høyre. Den mest politisk framtredende av hans slektninger på farssiden var Christian Fredrik Michelet, utenriksminister for Høyre i 1920-årene. Han måtte gå av i en saftig politisk skandale i 1924, da flere medlemmer av Abraham Berges regjering ble stilt for riksrett. Deres forbrytelse? At de uten Stortingets viten gikk inn med 25 millioner av skattebetalernes penger for å redde Den norske Handelsbank fra konkurs. Ikke akkurat noen stolt familiehistorie for en kommende AKP(m-l)-er.

Like blått var det på moras side av familien. Fredy Thorne kom fra tapte penger. Hennes farfar hadde vært ordfører, stortingsrepresentant og statsråd – alt sammen for Høyre. Jons oldefar Johan Henrik Paasche Thorne var bror av svenskekongens kammerherre, motstander av unionsoppløsningen og sentral i opposisjonen ytterst til høyre på Høyres høyrefløy. Morfaren Ivan, altså Johan Henriks sønn, arvet praktfulle Evje herregård i 1920. Da Fredy vokste opp på Evje, ble barna kjørt til skolen av familiens privatsjåfør. Men familien hadde levd over evne, og Ivan havnet raskt i økonomiske problemer. Etter børskrakket på Wall Street i 1929 ble Evje solgt på tvangsauksjon, og Ivan Thorne ble tvunget til å flytte fra den 2600 mål store eiendommen. Slik kom han og kona til småbruket Gimle, der de altså tok imot dattera og svigersønnen på flukt fra tyskerne i aprildagene 1940.

Fred og Fredy brukte mange år på å få barn. Kanskje trodde de at de ikke kunne sette barn til verden. Eller kanskje var det ikke så fristende i de harde 1930-årene eller under okkupasjonens første år. Det tok tyskerne to måneder å besette Norge. Seinere samme år falt Frankrike sammen som et korthus da Hitler angrep. Dermed var Storbritannia isolert og alene i kamp mot den tyske overmakta. I juni 1941 iverksatte Hitler operasjon Barbarossa, angrepet på Sovjetunionen. Stalins armeer ble drevet på flukt, og i 1942 vaiet hakekorset fra Brest i Frankrike og helt til Kaukasus.

Men i januar 1943 skjedde det noe som fikk fart på den norske forplantningsviljen. Det knusende nederlaget Hitler ble påført ved Stalingrad, ble avgjørende for hele krigens gang. Nyheten om nazistenes nederlag i øst spredde seg som en ildebrann, fra Volgas bredder gjennom hele det sovjetiske riket via kortbølge- og langbølgesendere over havet til Storbritannia og derfra til de illegale radioapparatene som folk gjemte på loft og i kjellere i det okkuperte Norge. To av dem som hørte nyheten om Hitlers nederlag i øst, var det barnløse paret Fred og Fredy Michelet. Etter noen måneders forsøk og ni måneders svangerskap ble den lille gutten født på fødehjemmet i Moss.

Ifølge mor Fredy var det seieren ved Stalingrad som gjorde utslaget og brakte den lille Jon til verden. Til alt overmål ble gutten født den 14. juli, på årsdagen for stormingen av Bastillen. Slik var Jon allerede fra fødselen av eslet til å bli halvt aristokrat og halvt revolusjonær, og det forble han alle sine dager til ende.

Mot slutten av krigen var Fredy Michelet på vei hjem fra et bridgelag med noen venner da sykkelen hun satt på, ble truffet av en lastebil. Tyskeren som kjørte den, hadde trolig drukket. Jons mor ble kastet av sykkelen og slengt ut i et steingjerde like ved veien. Da de fant henne dagen etter, var hun fremdeles bevisstløs etter kollisjonen. Ulykken ga henne dårlige nerver og livslange smerter i beina. Den førte også til at Jon vokste opp som enebarn.

Da freden kom, ble Fred og Fredy boende på Gimle. Jon tilbrakte sine første sju leveår der. Forholdene var enkle. Han måtte ofte bli med bestemora til den større gården Botner som lå like ved. Der plukket de korn og aks som lå igjen etter skuronna. Det fikk de ta med seg så de kunne ha i brødet hjemme. Men selv om de var fattige, var det likevel noe annerledes med familien på Gimle. De var ulastelig antrukket og førte seg på en annen måte enn de andre småkårsfolka på Larkollen. Bestefar Ivan gikk med hatt og frakk og stokk med sølvhåndtak. Selv når familien på Gimle gikk i åkeren og plukket korn, fortalte en nabo seinere, bøyde de ryggen med verdighet.

Fallen storhet kaster lange skygger. Til tross for at formuen for lengst var borte, satt bestefar Ivan hver kveld og leste børsnoteringene i avisa. Jons mor Fredy skreiv en gang et dikt som hun trykte opp og delte ut i familien. Det handlet om barndommen hennes på en storgård i Hedmark, med tjenestefolk, før familien ble rammet av ulykka. I godt voksen alder fikk Jon tak i diktet, som en av naboene på Larkollen hadde tatt vare på. Han trykte det med sine kommentarer i boka Snøfonnenes geograf. Fredy savnet åpenbart feitere dager:

La oss aldri glemme de deilige årene,

om og vi blir gamle og grå i hårene.

Og nå, når vi selv har fått barn, vil jeg si:

Gid de må få en slik barndom som vi!9

Gimle lå avsidesliggende til. Faren Fred tilbrakte stort sett dagene ute med staffeli og pensel. Bestefar Ivan var en fallen patriark som fordrev tida med å lese aviser, legge kabal og røyke pipe. Mora Fredy stelte i hagen, og den lille familien dreiv med matauk for å holde det gående.

Sine første møter med litteratur og fortellerkunst fikk machoforfatteren Jon Michelet fra kvinnene i familien. Mor Fredy bar på en forfatterdrøm som aldri gikk i oppfyllelse, og om kveldene fortalte hun sønnen godnatthistorier som hun fant på, om «negerguttene» Massasimsam og Massasimbam og deres eventyr i det fjerne Afrika. Bestemor Ellen holdt seg i det som ble kalt det blå rommet, der hun lå på en sjeselong og drakk bayer og leste kriminalromaner. Etter hvert som Jon ble eldre, trakk hun av og til bøker ut av hyllene til ham.

Mellom de voksne på Gimle løp en liten mørkhåret gutt og lekte, utkledd som indianer. Jevnaldrende cowboyer var det ikke så mange av, så indianeren måtte nøye seg med å tirre bestefar Ivan. Det klarte han til gjengjeld til gagns. En gang løp han så voldsomt etter en av bestefarens høner at den segnet om og døde. Da sprakk det for den gamle patriarken, som kom flygende etter Jon med stokken. Den lille indianeren pilte inn i uthuset og gjennom en luke opp på loftet. Så fort han var der inne, skyndte han seg å spikre luka igjen. Der ble han sittende og lese en bok om den mongolske erobreren Djengis Khan.

Om Larkollen skriver Jon Michelet i en av sine romaner at det er «ei stripe av Norskekysten som er like hakkete, værbitt og furet over vannet som noen annen, og som i årtusener har fostret sjøfolk.

Bronsealderfolket som la opp den svære røysa oppe i Vardåsen, hadde sine spinkle farkoster. Vikingene som gjorde åsen til vardested, hentet sjømenn til leidangen i sund og viker her. Hollenderne kom etter eik og plank og tok med seg en skokk av de beste ungguttene, gjorde dem til orlogs- og handelsmatroser og sendte dem til Ostindia og Amerika. Danskekongene skaffet matroser til flåten og tømmermenn til storverftet på Bremersholm i København fra Evjesund, Laurkullen og Kurrefjorden. Til Norges egen flåte, som bygges opp i det 17. og 18. århundre, er kysten mellom Fredrikstad og Moss et viktig rekrutteringsområde.

Fra hver en strandsitter- og husmannsplass langs strendene har det reist ut sjøfolk på alle hav. Gårdene i de grunne dalene som strekker seg innover landet, har sendt nest yngste sønnen til sjøs».10

På slutten av 1800-tallet kom overklassen til Larkollen. I Kristiania var det vokst fram et rikt byborgerskap. Når borgerne skulle forlyste seg på varme sommerdager, forlot de byen og dro til flotte sommerhus som de anla på begge sider av Oslofjorden. Slik var det fremdeles i Jons barndom. Hver sommer kom de kjørende fra byen i flotte, svarte Studebakere. Jon lå i veikanten og noterte ned nummeret på luksusbilene.

De fastboende på11 Larkollen var fiskere, bønder og håndverkere. Ikke engang kjøpmennene var spesielt rike. Men det lille stedet hadde også sine løse fugler. Særlig var det en som skremte vettet av barna. Han var nerveskadet og fordrukken og luktet gjerne stramt fordi han hadde pisset på seg. Hvis han dukket opp, løp Jon og de andre ungene alt de var gode for.

Fra Gimle er det ikke mange minuttene å gå ned til sjøen. Fra ung alder gikk Jon dit for å hente bøtter med skjellsand til hønsene på småbruket. Slik skulle eggene få hardere skall. Sommerstid hadde han og søskenbarna fast tilhold nede ved fjorden. De bygde båter som de rodde, og tjuvlånte kajakker. På sommeren dukka Jon så mye at de voksne knapt så annet enn rumpa på ham. På fjorden der ute kunne han se skipene på vei inn til og ut av Oslo. Over vannet skingret skipsfløytene.

Fra alle verdenshjørner kom de. Gigantiske tankskip fylt med bensin fra raffinerier på Aruba og Curaçao. Stykkgodsskip med biler og maskiner fra Europa. Bulkskip med kunstgjødsel fra Det fjerne østen. På stranden sto Jon og prøvde å tyde flaggene og stripene deres. Wilhelmsen-skipene var svarte med en horisontal hvit linje over skroget. Amerikalinjens flaggskip «Oslofjord» var skinnende hvitt med Norges fane rundt skorsteinen.

Sammen med Jon på stranda var noen ganger Jørgen Schaanning, en inngiftet onkel. Han kom på besøk til Gimle i strøken styrmannsuniform og hadde med seg eksotiske gaver som tyggegummi, nylonstrømper og amerikanske sigaretter. Schaanning seilte for Fred. Olsen på linja fra Europa til Mexicogulfen, og gjennom Panamakanalen langs vestkysten av USA. Siden onkelen hadde vært i de norske politistyrkene i Sverige under krigen, gikk han med pistol, og noen ganger fikk Jon bli med ham opp i skogen for å skyte.

Men vel så ofte sto de på stranda og så på skipene som gikk forbi. Jørgen pekte og forklarte. Da en båt fra hans eget rederi, Fred. Olsen, kom seilende forbi, pekte onkelen på det blå og hvite rederiflagget. Symbolene så ut som en prikk og en gapende kjeft.

«Der kommer en Fred. Olsen-båt. Der får man mye kjeft og lite mat.»12

Mye kjeft og lite mat. Men også en vei ut i den store verden.

MÆRRADALENS HIAWATA

EN FLOKK INDIANERE ER PÅ vei gjennoms skogen i Mærradalen på Oslos beste vestkant. De lister seg stille i vei, i frykt for å bli angrepet av en av de mange gjengene som herjer i området. Hva om indianerne blir tatt i bakhold av den fryktede Strømpegjengen, som angriper med strømper trukket ned over ansiktene som finlandshetter? Eller hva om de kommer utfor Villefortgjengen, oppkalt etter en av figurene i Alexandre Dumas’ Greven av Monte Cristo? Det gjelder å gå lett på mokasinene.

Blant de fjærkledde er en mørk liten kriger som nylig er ankommet Oslo fra et lite småbruk i Østfold. Nå har den ensomme indianergutten fra Larkollen endelig funnet seg en stamme.

Etter krigen besluttet Oslo kommune å bygge en kunstnerkoloni på Ekely, der Edvard Munch i mange år hadde hatt sitt atelier. 44 moderne rekkehus ble reist på tomta Munch hadde testamentert til kommunen, ferdig utstyrt med atelierer for kunstnere.

Jons far Fred var reine karikaturen av en kunstmaler, med alpelue og fargerikt skjerf. På Larkollen forsvant han ut døra i fire–fem-tida om morgenen med staffeliet under armen for å male. «Alt jeg ser, er mitt», sa han til seg selv mens han sto på svabergene nedenfor Gimle og prøvde å feste soloppgangen over Oslofjorden til lerretet. I 1947 ble han tildelt et legat som ga familien muligheten til å reise til Paris. Der ble den franske nasjonaldagen feiret med pomp og prakt, og lille Jon satt på skuldrene til faren og ga uttrykk for å være strålende fornøyd med at hans treårsdag ble markert med militærparade.

Paris er stort, mens Larkollen er lite. I lengden ble det også for lite for Fred Michelet. I tillegg til å stå på svabergene og male hadde han etter krigen etablert seg som en del av hovedstadens kunstscene. Han var kunstkritiker for Morgenbladet og VG, deltok jevnlig på Høstutstillingen og ble kjøpt inn av Nasjonalgalleriet. Men ved inngangen til 1950-årene var det vanskelig å delta for fullt i Oslos kulturliv når man hadde bostedsadresse på et småbruk utenfor Larkollen. Derfor fanget det Freds interesse da Oslo kommune søkte etter kunstnere som ville slå seg ned i den nye kunstnerkolonien på vestkanten. I utlysningen het det at «søkere med barn vil bli foretrukket».

Lille Jon ble avgjørende. I 1951, samme år som han skulle begynne på skolen, fikk familien tilslag. «Etter det så vi på deg med fornyet begeistring», sa Fred til sønnen.13

På Ekely flyttet familien Michelet inn i den nye etterkrigsmoderniteten. I rekkehuset var det vannklosett, dusj og badekar, og Fredy fikk til og med en liten vaskemaskin. Faren fikk eget atelier, med nordvendt vindu og godt lys, mens Jon endelig fikk sitt eget rom.

Mens Fred levde ut sin kunstnerdrøm, undertrykte Fredy sine egne ambisjoner. Av og til kom hun med megetsigende kommentarer som at Karen Blixen ble forfatter i svært høy alder. Hun leste også korrektur for mannen når han skreiv kunstkritikker for VG. Fred så nemlig på korrekturlesing som et slags «kjerringarbeid». Som femtitallskvinner flest prioriterte Fredy familien framfor sin egen lykke. Michelet-hagen var regnet som den mest velholdte på Ekely, og det var hit journalister ble tatt med hvis de skulle se hvor flott det sto til i den splitter nye kunstnerkolonien.

Kolonistene var fargerike typer. Her sto kommunisten Odd Hilt i bar overkropp i hagen og hogg ut de nye helgenstatuene til Nidarosdomens vestfront så steinen sprutet. I en hage like ved lå bohemdronningen og skuespilleren Sossen Krohg og solte seg i bikini. Sammen med ektemannen Guy, som var sønn av Per Krohg og sønnesønn av Christian Krohg, hadde Sossen kjøpt seg en sau for å slippe å klippe gresset selv. Sauen fikk navnet Ben Bella, etter lederen for den algeriske opprørskampen mot Frankrike.

En annen skuespiller som var å treffe på Ekely, var Ole Grepp. Grepp var sønn av et legendarisk par i norsk arbeiderbevegelse. Faren Kyrre var Arbeiderparti-leder en kort periode da Martin Tranmæl og den revolusjonære fløyen vant makta i partiet i 1919. Mora Rachel var kvinnesakskvinne, journalist og politiker – også hun for Ap. Sønnen Ole, derimot, hadde gått på skuespillerskole i Moskva og blitt med i NKP. Gjennom partiet hadde han vært i Kina på vennskapsbesøk for å se hvordan den nye folkerepublikken utviklet seg under Mao Zedongs ledelse. Det var store ting på gang i Kina tidlig i 1950-årene, fortalte han ungene på Ekely når han kom på besøk. Landet var i ferd med å reise seg etter den japanske okkupasjonen, til alt overmål under rødt flagg. Hva ville denne nye stormakta kunne utrette som en del av en kommunistisk blokk sammen med Sovjetunionen? I et av atelierene på Ekely satt Ole Grepp i silkeslåbrok med dragehoder og fortalte historier om Det fjerne østen til øynene trilla ut av hodene på Jon og de andre barna. Mer enn Maos politikk var det drømmen om det store eventyret og verden der ute som fengslet dem.

Freds nære venn, kunstneren Jakob Weidemann, var periodedranker, og det hendte rett som det var at han ramla inn dørene på Ekely. Weidemann hadde glassøye og pleide å ta det ut for å skremme ungene. En annen som ikke spyttet i glasset, var Aksel Sandemose. Danskfødte Sandemose var en av tidas største forfattere og er mest kjent som jantelovens far. En dag han stakk hodet innom Fred og Fredy på Ekely, var han full og krevde å få mer å drikke. Michelet-familien hadde ikke annet å by på enn spriten fra et norgesglass med konserverte kirsebær. Det skremte ikke Sandemose, som drakk glasset tomt og spyttet kirsebærsteinene i veggen. Forfatteren selv var på ingen måte preget av den beskjedenhet som kjennetegnet industriarbeiderne i byen Jante, i det minste ikke når han drakk.

Men aldri fløt det så fritt som når en av billedhoggerne vant et stort oppdrag. Da Kåre Orud fikk jobben med å hogge ut Rallarmonumentet på Rjukan, var det fest tre dager til ende for å feire rallarenes bidrag til den norske industrireisningen.

Fred var ikke blant dem som gjorde mest ut av seg på festene i kunstnerkolonien. Mens Fredy åpnet huset for ungene på Ekely, holdt mannen hennes seg litt for seg selv. Det hendte han dro på rangel med kompisen Jakob Weidemann, men stort sett var han inne i atelieret og jobbet. Hvis ikke satt han gjerne i godstolen i stua og hørte på radio. Da lå gjerne Jon på gulvet og leste guttebøker eller Donald-blad. Som yngre barn flest ville han være i nærheten av foreldrene, selv når de ikke skulle gjøre noe sammen.

I hånden hadde Fred gjerne et glass vin, og hvis han fikk problemer med arbeidet sitt, kunne det hende at glasset ble fylt mer enn én gang. Som for mange kunstnere var humøret hans avhengig av at han klarte å være produktiv, og gikk det i stå med malingen, gikk det også i stå med hodet. Kunstnerkollegers suksess kunne gjøre ham misunnelig. I dårlige perioder hendte det at han satt i godstolen med glasset i hånden ikke bare på kveldene, men også midt på lyse dagen. Etter noen timer der forsvant han gjerne inn i atelieret, slik han gjorde hver gang noe ble for vanskelig. En gang tok lille Jon motet til seg og åpnet døra på gløtt. Der inne så han faren ligge så lang han var på sofaen, full og oppløst i tårer. Jon skammet seg sånn over farens tårer at han ikke fortalte en levende sjel om hva han hadde sett.

En dag reiste Fred plutselig bort i tre uker. Han skulle på ferie, men Jon fikk ikke vite hvor. Da han kom tilbake, hadde han fått kontroll på drikkingen. Det var bohemhøvdingen Guy Krohg som hadde tatt affære og tvunget Fred til å dra på avrusning. Først seinere fikk Jon vite at faren hadde fått hjelp mot drikkinga, og han fikk aldri høre hva som egentlig plaget ham. Men etter Freds ferieopphold ble det slutt på at Jakob Weidemann kom på besøk for å gå på rangel. En gang han sto tørst på døra, jaget Fredy ham bort.

Siden Ekely-kolonien var helt ny og barnefamilier var prioritert, flyttet det inn mange familier med barn omtrent samtidig. En av Jons nærmeste venner ble den ett år eldre Olav «Laffen» Orud, sønn av billedhoggeren Kåre. Laffen var fast inventar på indianerekspedisjonene innover i Ekelyskogen, og på somrene ble han med Jon til Gimle for å treffe fettere og kusiner der.

En av dem som ofte var på besøk på Ekely, var Laffens onkel Hilmar Orud. Hilmar hadde flott blådress, og i motsetning til en del av kunstnerne nøyde han seg med en enkelt dram – aldri mer. Med seg til Ekely hadde han en roman han hadde skrevet selv. Omslaget på Utpå blåmyra viser et norsk fraktskip som blir blåst til himmels av en tysk torpedo en kald natt på Atlanterhavet. Den er basert på Hilmars egne opplevelser fra krigen.

Hilmar Orud hadde vært sjømann lenge før utbruddet av andre verdenskrig, og blant annet vært med på den norske hvalfangsten i Sørishavet. Da krigen kom, ble han som så mange andre fanget på verdenshavene. For å beskytte seg mot fiendtlige fly, ubåter og raidere monterte mange norske fraktskip under krigen egne kanonstillinger på dekk. Hilmar ble en såkalt gunner, en sivil skytter om bord i den dødelige konvoifarten. I mai 1941 ble skipet han sto om bord i, DS «Eastern Star» av Bergen, torpedert på vei fra Liverpool til Halifax i Canada. Skipet gikk ned sør for Island, men Hilmar berget seg sammen med resten av det 40 mann sterke mannskapet.14

Jon leste Utpå blåmyra flere ganger, og når Hilmar kom på besøk til Ekely, kunne de to bli sittende lenge og prate sammen om båter og rederier. De snakket også om sjøfolkas skjebne, og for første gang skjønte Jon hva som hadde vært i veien med den nerveskadde og pisseluktende mannen på Larkollen som han hadde løpt så ofte fra da han var liten. Mannen var ikke bare fordrukken, han hadde også bak seg vonde år på sjøen under krigen. Det samme hadde flere av uteliggerne Jon og de andre var redde for i Mærradalen, for etter krigen var det bolignød i landet, og mange sjøfolk sto uten hus og hjem.

Hilmar lærte Jon et nytt ord som skulle forfølge ham helt til hans aller siste livspust forlot ham: krigsseiler.

Det var ikke bare Hilmar Orud som minnet den unge Jon om storkrigen som nettopp hadde tatt slutt. Tidlig i 1950-årene spøkte krigen fremdeles i dem som hadde overlevd. Også Ole Grepp var selv blitt råket av tragedien under okkupasjonen. Mange år senere skrev Jons datter Marte Michelet, som av naturlige grunner ennå ikke er introdusert i vår fortelling, om Oles bror Asle Grepp, som ble arrestert etter Oslogjengens likvidasjon av stornazisten Karl Marthinsen:

Statspolitiet sto selv for henrettelsene. Stian Bech og Einar Markeng var med i hver sin eksekusjonspelotong som 9. og 10. februar 1945 skjøt de utpekte «sonofrene» på Akershus festning. En av dem som ble ført fram på retterstedet med bind for øynene, var 25 år gamle Asle Grepp. Han var tatt for sabotasjeaksjoner. Like før han skulle dø, skrev han et avskjedsbrev til moren sin. Dette ble senere smuglet ut:

Ja, mor, dette hadde du ikkje trudd da du såg meg siste gongen. Og ikkje trudde eg at det skulle gå slik, då eg såg deg siste gongen.

Du skal ikkje syrgje over meg. Eg døyr, som mange andre menneske før meg. Det er berre trist at eg så lite fekk gjort i livet mitt.

Eg er viss på at de alle vil taka dette som det må takast, at de vil minnast meg som eg var, og gløyme alle dei mistak eg har gjort.

Nå er det vel slutt.

Eg vil berre be deg helsa alle gode vener og seia dei farvel frå meg.

Om eg går burt – livet lyt gå sin gang. De skal leva vidare og føre menneska fram til eit tilvære der ingen er, som vert dømde til dauden.

Kjære mor! Eg er ikkje redd – det er slutt for meg. Det er det ikkje for dykk. Lev vidare!

Son din, han Asle15

Hvilken direkte effekt denne historien hadde på den unge Jon, vet vi ikke. Men Asle Grepps siste ord, er dødsappellen til den heroisk falne. Dere skal leve videre og føre menneskeheten fram til en verden der nazismen og fascismen – og dødsstraff – er utryddet for alltid. Som vi etterhvert skal se, går det en linje fra disse ordene til romanen Jernkorset, som Jon dediserte til nettopp Marte, som skulle vokse opp i en verden der de ikke var, og videre, til en verden der de faktisk var.

Men det er ennå lenge til. Den tidlige etterkrigstida var fremdeles preget av krigens heroisme. Seiersvåren 1945 satte norske diktsamlinger salgsrekorder som aldri vil bli slått, og antifascistiske diktere som Inger Hagerup, Arnulf Øverland og Nordahl Grieg sto i alle hyller. Særlig sistnevnte var et opplagt forbilde for Jon. Grieg var en eventyrer som dro til sjøs og rundet Kapp det gode håp som 18-åring. Han skrev skuespill, dikt, romaner og krimbøker, og løftet krigsseilerens sak i mellomkrigstida med det omstridte skuespillet Vår ære og vår makt. Da nazistene kom flyktet han landet og kastet sin litterære og journalistiske krefter inn i kampen mot Hitler. Han endte sine dager da bombeflyet han satt om bord i ble skutt ned over Berlin i 1943. Da hadde han allerede rukket å skrive diktsamlingen Friheten med diktet Det er de beste som dør.

Bare i dristige hjerter/Strømmer de falnes blod, kunne Jon lese i Griegs dikt. Det var ord som manet en ung mann til ny kamp mot fascisme og undertrykking, og til å reise ut i verden for å gjøre stordåd.

En flokk indianere er på vei gjennom Mærradalens skoger. Plutselig blir de overrasket av noen eldre gutter. Skrekkslagne legger de på flukt tilbake til kunstnerkolonien sin, men ikke alle kommer seg unna. En tapper rødhud blir tatt til fange av overfallsmennene. Det er den lille gutten med mørkt hår. Som en annen Hiawatha blir Jon bundet til en trestamme av de eldre guttene. Flere av dem har tollekniv med seg, og nå vil de more seg litt. Noen skalpering er det ikke snakk om, men flere bruker ham som blink. Vel har han Michelet-nese og er av gammel militærslekt, men Jon må være livredd der han står bundet alene ute i skogen.

Alene? Nei, gutten fra Gimle er ikke alene lenger. Han er en del av en stamme nå. De andre barna på Ekely har ikke flyktet, de har løpt hjem for å hente forsterkninger i form av storebrødre. Og nå kommer en ny flokk brasende gjennom skogen. Denne gang er det cowboyenes tur til å flykte, og Jon kan vende hjem til kunstnerkolonien i triumf og med skalpen i behold.

Ekely lå i skyggen av Ullernåsen og Montebello, der husene var store og oppkjørslene lange. Det var ikke fritt for at de frigjorte kunstnersjelene i kolonien vakte oppstandelse, som da noen av Ekely-ungene tok med seg Krohg-familiens gressklipper Ben Bella på en spasertur i nabolaget.

Den hunden ligner en sau, sa fruen til barna.

Det er en sau, svarte ungene lattermildt.

Å giiiid, utbrøt fruen.

Smestad skole, der Jon skulle begynne i 1951, var den gang en av Oslos største. Det var en høyborgerlig skole, mest kjent for at prins Harald hadde gått der i årene før. På Smestad var det overklassen som regjerte, selv om det også fantes mer proletære innslag, som ungene fra de gamle tyskerbrakkene på Smestad leir. Allerede første dag på skolen skrelte Jon av seg Østfold-dialekten for å passe inn. «Bilær» og «båtær» var det ikke rom for på Smestad.

I mange år ga Sparebankforeningen ut bladet Lykkesmeden, som ble delt ut gratis i norske skoler. Målet var å gi den oppvoksende slekt gode vaner, og å oppfordre de små til sparing. I tråd med kapitalismens grunntanke om at hver enkelt er sin egen lykkes smed, bestemte Jons klasse seg for at barna hver måned skulle sette av en sum penger til framtidig utdannelse. Så kunne man jo se hvem som var flinkest til å spare.

Dette ritualet foregikk på følgende måte: En etter en måtte eleven reise seg fra pulten og gå opp til kateteret, der læreren ventet med sparebøssen. Jon minnes at de rike ungene vifta stolt med hundrelapper som de hadde fått av fedrene sine. Selv hadde han ikke fått annet enn en femmer fra kunstnerfaren sin. Det ble en lang kanossagang gjennom klasserommet med mynten i hånda. Til sin dødsdag kunne ikke Jon Michelet huske noen trykt publikasjon som han hata mer innbitt enn Lykkesmeden.

Da likte han bedre Jorden, vår klode. Werner Werenskiolds storverk i fire bind var rikt illustrert med fotografier både i svart-hvitt og i farger. Jon tilbrakte talløse timer foran bøkene og drømte seg stadig lenger bort til fjerne himmelstrøk. Det første ordet han lærte seg på et fremmed språk, var Popocatépetl, det 5452 meter høye vulkanfjellet som rager over Mexico by på den andre siden av jorda. Det tok ham litt tid å forstå at navnet ikke bare var noe faren fant på, men det klang av den store verden.

Faren Fred lærte ham å huske i bilder, og for mange som kjente Jon, kunne det virke som han hadde fotografisk hukommelse. Men han husket ikke bare navn og ansikter, men også lange remser med skipsnavn, årstall og stedsnavn. Karrieren som levende leksikon begynte allerede som barn på Ekely, der han praktisk talt lærte seg Jorden, vår klode utenat. Noen ganger lekte de lappeleken, der de trakk lapper med bokstaver på og det var om å gjøre å huske flest mulig steder som begynte med samme bokstav. Han pugget hovedsteder, fjell og øyer, og allerede på folkeskolen imponerte han ved å kunne navnet på alle de viktigste elvene i Sør-Amerika.

I hyllene hjemme fant han bøker som lokket med sjømannsliv og reiser ut i den store verden. Særlig gjorde Harry Martinsons bøker stort inntrykk. Bare 16 år gammel dro den foreldreløse svensken til sjøs og reiste verden rundt. Han så seg selv som en «världsnomad», men ble tvunget på land av en lungesjukdom i 1927. Fem år etterpå kom han med boka Resor utan mål, som handler om Martinsons liv som eldare på en ångare. Jon visste verken hva en eldare eller en ångare var for noe, men han drømte om å bli det.

Var det én ting elevene på Smestad visste om unge Jon Michelet, var det at han skreiv skolens beste stiler. En gang hadde han glemt å gjøre stiloppgaven hjemme, men satte seg sporenstreks ned ved skoleporten og skriblet ned en fortelling i siste liten. Den ble belønnet med toppkarakter. En annen gang fikk elevene i oppgave å skrive om en tur til fjells, og Jon svarte med en historie om gamlingen Ola Uri. Uri har vært gårdbruker og slitt og slavet hele sitt liv. Nå sitter han på gamlehjem og lengter etter fjellet som han er så glad i. Han kjeder seg. Til slutt tar han sjansen på et utbryterforsøk. Han spenner på seg skiene og reiser opp i den snøkledde friheten.

Jons norsklærer var en tidligere flyger som hadde trent i Little Norway, den norske flystasjonen i Canada som ble opprettet under krigen. Som mange veteraner sleit han med nerver. Han røykte ustanselig, også i klasserommet. Da gjemte han seg bak en gardin ved et åpent vindu, i håp om at ungene ikke skulle merke det.

Den gamle flygeren kom inn i klasserommet med stilebunken. Den beste undervisning dere kan få, sa han, er at jeg leser Jons stil om Ola Uri. Mens læreren leste, trillet tårene nedover kinnene hans. De andre barna forsto lite eller ingenting av historien, men Jon var kry som en hane.

Til tross for sine gode stiler var han langt fra noen mønsterelev. Han hadde et voldsomt temperament og kunne være fysisk utagerende. En gang ble han så rasende på en lærer at han kastet et gammeldags trepennal etter ham. Han bommet, men det var ingen tvil om at målet var å gjøre skade. Også i skolegården kunne det gå en kule varmt. Jon var ikke blant de aller verste, men han sa ikke nei til en slåsskamp. Opplevde han at noen ble urettferdig behandla, la han ikke fingrene imellom.

Gikk det ikke som han ville, kunne det gå rundt for ham. En gang Fredy hadde invitert de andre barna på skolen på bursdagsfest, ville Jon holde geografi-quiz. Problemet var bare at Jon var så god i geografi. Spørsmålene han hadde laget, var altfor vanskelige for de andre barna. Etter hvert som interessen for quizen avtok, begynte de små gjestene å snakke seg imellom framfor å høre på Jons spørsmål. Hans ble rasende, og dermed var bursdagen ødelagt.

Det var Jon som ble bedt om å holde avgangstalen for sjuendeklasse på Smestad barneskole. Det må ha vært en lite minneverdig tale, for ingen kan huske noe særlig av den.

Til talen hadde mor Fredy kjøpt et nytt slips til ham. Det hadde strikk rundt halsen, slik at de slapp å knytte knute. Verken Jon eller de andre kunstnerbarna pleide å stille i slips, heller ikke på høytidsdager. Da Jon tok det på, følte han at han ble kvalt. Han nektet først å bære borgerskapets silkemyke renneløkke rundt halsen, men mora tvang ham til å prøve.

Da han kom til skolen, traff Jon sine jevnaldrende. De må ha funnet det ustyrlig morsomt at han kom i slips, for en av dem tok tak i knytteslipset og dro det ned slik at det spratt rett opp i den berømte Michelet-nesa. Det ble dråpen. Ingen, heller ikke mor Fredy, kunne tvinge slipset på ham igjen. Talen ble holdt uten slips, dermed basta.

Litt seinere kom en av de fine fruene på Smestad bort til Fredy og spurte hvorfor han ikke hadde slips. Det var visse regler man ikke brøt på Smestad skole, enten man var kunstnersønn eller ikke.

Etter å ha gjort seg ferdig på Smestad begynte Jon på realskolen på Ullern. Der utmerket klassen hans raskt seg ved å gjøre livet surt for alle vikarlærere de fikk. En av vikarene som dukket opp på skolen, var en skjeggete brumlebasse som elevene bare kalte Lille Napoleon. Han lignet en krysning av julenissen og Bjørnstjerne Bjørnson, men ut av skjegget snakket han kav bergensk. En dag oppdaget han at Jon slett ikke leste pensum, men faktisk hadde skjult et eksemplar av Robert Louis Stevensons Skatten på Sjørøverøya inni boka han skulle lese. Klassens mørkhåra krølltopp drømte seg langt bort, til skonnerten «Hispaniola», der gutten Jim Hawkins og den enbeinte forræderen Long John Silver jakter på en sagnomsust sjørøverskatt.

Jon trodde kanskje han skulle få kjeft da han ble tatt på fersk gjerning, men i stedet fikk han ros. Skatten på Sjørøverøya var et langt mer fornuftig lesevalg enn pensum. Vikaren var dikteren og kommunisten Georg Johannesen, og det var ikke siste gang hans og Jons veier krysset hverandre.

Mens rikmannsbarna fra Ullernåsen og kunstnerungene fra Ekely gikk på realskolen som forberedelse til det uunngåelige gymnaset, var det også elever som så for seg en annen karrierevei etter fylte 16. Ved Lysakerelvas østre bredd, ikke mer enn en halvtimes gange fra Ekely, lå en liten stripe av arbeiderbebyggelse. I dag er strøket Lilleaker mest kjent for kjøpesenteret CC Vest, men under Jons oppvekst var Lilleaker en rød flekk på et ellers helblått kart.

Her var det Folkets Hus og gratis kino for barna 1. mai, og mens fiffen fra åsen dreiv med bandy, utmerket Lilleaker-ungdommene seg i bryting. Fedrene jobbet på Mustads fabrikker, som produserte alt fra spiker og vaffeljern til margarin og ovner. Utenfor Folkets Hus på Lilleaker hang Jon sammen med typer som Gøgge, Jøgge og Mexi. Arbeidergutta kjørte tsjekkisk moped og hadde brylkrem i håret, og de eldste hadde allerede vært en tur på sjøen. Høyest i kurs sto Fred. Olsen-linja til Mexico og San Francisco, den samme som Jons onkel Jørgen hadde vært styrmann på. For arbeiderungdommen var sjøen den store dannelsesreisen. Du var liksom ingen på Lilleaker om du ikke hadde vært minst én tur i Frisco. Jon hadde aldri vært over dammen, han hadde knapt vært i Oslo havn, og følgelig var han ingen på Lilleaker. Men han slukte guttas historier om sjømannsliv med samme bunnløse appetitt som han fortærte Verden, vår klode.

På grunn av den røde stripa ved Lysakerelva ble Ullern skole en aldri så liten smeltedigel. Til skolen sognet både arbeiderungdommen fra Lilleaker og direktørsønnene og rederarvingene fra oppe i åsen, slike som Jons venn Eivind Astrup, milliardæren som er far til tidligere Høyre-statsråd Nikolai. Kunstnerbarna fra Ekely hadde innpass i begge disse miljøene og kunne vandre fritt mellom samfunnslagene. Da han etter hvert ble voksen og berømt, var noe av det mest bemerkelsesverdige med Jon Michelet hvor lett han kunne gli inn blant alle slags mennesker. Han hadde like lett for å snakke med tøffe bryggesjauere i Oslo havn som han hadde for å sjarmere fine vestkantfruer med perlekjeder. Det skyldtes nok ikke bare at mora Fredy hadde lært ham gode manerer, men også at han var oppvokst mellom barken og veden på Ekely. Han var en klassesamfunnets kameleon, som kunne skifte farge på skinnet sitt alt etter hvem han snakket med. Men politisk forble fargen hans alltid den samme. Den var rød som blod.