© 2018 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Layout og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsillustrasjon: Fredrik Skavlan

ISBN: 978-82-489-2181-3

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Til Kari Händler Svendsen

(25.02.1944–17.10.2017),

som lærte meg å forstå dyr.

INNLEDNING

ALLE SOM HAR hatt et kjæledyr, har lurt på hvordan dyret oppfatter verden, og hvordan for eksempel en hund eller en katt opplever å være i verden. Ingen hund eller katt har noensinne skrevet en selvbiografi som forteller oss noe om dette. Når jeg ser en elg, rev eller hare på en skogsvei, og den ser tilbake på meg, skulle jeg ønske at jeg kunne oppleve hvordan den ser meg. Når naturprogrammer viser at en ørn svever, en spekkhogger svømmer eller en blekksprut går på havbunnen, lurer vi på hvordan det ville ha vært å være til stede i disse dyrenes bevissthet. Den amerikanske biologen Stephen Jay Gould skriver: «Gi meg ett minutt – bare ett minutt – under huden på denne skapningen. Koble meg opp i bare seksti sekunder til sanse- og begrepsapparatet til dette andre vesenet – og da vil jeg vite hva naturhistorikere har lett etter gjennom alle tider.»1 Det er, som Gould litt sørgmodig påpeker, umulig. Vi kan ikke gjøre annet enn å gå mer indirekte til verks, studere disse skapningene utenfra og alltid undre oss over hvordan det er å være til stede i verden som eksempelvis en ørn, en spekkhogger eller en blekksprut.

Dette er ikke først og fremst en bok om dyr, men om mennesker. Også vi mennesker er dyr, men vi er dyr med en del egenskaper som ingen andre dyr har. Boken handler om hvilke muligheter vi mennesker har til å forstå dyr som ikke er mennesker. Den er et forsvar for amatørens blikk på dyret, og jeg vil hevde at amatørens forhold til dyr er like gyldig og innsiktsfullt som det vitenskapelige blikket. Når det er sagt, kan amatøren ha mye å lære av vitenskapelige funn. Hvis du skal forstå et dyr, er det for eksempel en fordel å ha litt kunnskap om dyrets evolusjonshistorie. Det gir deg forklaringer som letter forståelsen. Denne boken vil derfor inneholde mye vitenskapelig materiale. Amatøren er, ut fra ordets bokstavelige betydning, en som elsker, og nettopp det elskende blikket kan avdekke noe som det distanserte blikket ikke kan gripe. Den tyske filosofen Martin Heidegger protesterer mot ordtaket om at kjærlighet gjør blind, og fremhever snarere at kjærligheten får oss til å se ting som vi ikke kan se når vi ikke elsker.2

I den grad min innfallsvinkel i denne boken kan knyttes til en bestemt filosofisk retning, er det til hermeneutikken. Med «hermeneutikk» menes rett og slett den filosofiske læren om hvordan vi kan forstå ulike fenomener. Det kan virke litt merkverdig for den som kjenner denne tradisjonen, da man her typisk har bortdefinert dyrene fra forståelsens område og hevdet at dyr bare kan forklares, ikke forstås. Et formål med boken er følgelig å trekke dyrene inn i den tolkningsteorien som de tradisjonelt er blitt forvist fra.

I studier av dyrs mentale liv er sjimpanser og andre primater overrepresentert. Hunder og katter opptrer langt sjeldnere, selv om det også finnes en omfattende litteratur om dem. I denne boken blir det mye om hunder og katter fordi det er de dyrene som står de fleste av oss nærmest i vårt dagligliv. Sjimpanser står oss langt nærmere genetisk og evolusjonært, men de færreste har en sjimpanse hjemme, noe både sjimpanser og mennesker skal være glade for. Andelen hunde- og katteforskere som har alle sine fingre i behold, er langt høyere enn for sjimpanseforskernes del. I denne boken bruker jeg observasjoner jeg har gjort av kattene og hundene mine, av den enkle grunn at vi lærer mye om et dyr ved å leve sammen med det i mange år. Særlig hunden Luna og kattene Lasse og Geir vil bli omtalt. Selvsagt vil mange andre dyrearter bli trukket inn, og blant disse har jeg valgt å gi de store stillehavsblekksprutene litt ekstra oppmerksomhet. I en bok som heter Å forstå dyr, bør vi også sette forståelsen vår på prøve. Da byr et dyr som har en så høyt utviklet bevissthet som blekkspruten, men som vi har mindre til felles med enn de fleste andre dyr, på en virkelig utfordring.

Mottoet til SETI-programmet, som leter etter intelligent liv på fremmede planeter, er et spørsmål: «Er vi alene?» Med det menes nærmere bestemt om mennesket er alene som intelligent liv i universet. Svaret på spørsmålet er et rungende nei! Jeg aner ikke om det finnes intelligent liv, eller liv overhodet, på fremmede planeter, men på vår planet, jorden, finnes det masser av intelligent liv, også utenfor arten homo sapiens sapiens. Når jeg skriver disse linjene, sitter jeg på familiens hytte, hvor jeg har trukket meg tilbake noen uker for å skrive uforstyrret. Helt uforstyrret er jeg imidlertid ikke, for jeg har ikke den minste tvil om at det er to bevisste vesener her, eller to subjekter om man vil, nemlig hunden min og jeg. Vi tar noen turer ut innimellom og småprater litt. Det er ikke som i filmen Cast Away (2000), hvor hovedpersonen, som er strandet på en øde øy, tegner et ansikt på en volleyball, snakker med den og kaller den Wilson. Volleyballen har opplagt ingen bevissthet. Jeg er ikke i den ringeste tvil om at hunden min, Luna, har det. At hun er et eksempel på intelligent liv er opplagt, men jeg spør meg selv om jeg kan forstå denne varianten av intelligent liv som er ganske ulik min egen. Kan jeg forstå Luna? Kan jeg forstå hvordan det er å være henne?

Boken er en filosofisk undersøkelse av vårt forhold til dyr. Formålet er å bringe inn filosofiske perspektiver som den enkelte leseren kan ta med seg inn i sin egen refleksjon over forholdet til dyr. Ludwig Wittgenstein skrev: «Arbeidet med filosofi er … egentlig mer et arbeid med en selv. Med ens egen oppfatning. Med hvordan man betrakter tingene. (Og hva man forventer av dem.)»3 En slik selvrefleksjon kan ingen andre foreta for deg. Du må gjøre det selv. Snarere enn å gi klare «svar» håper jeg i høyden at jeg bidrar til at leseren ser noen ting som ellers ville vært oversett, og tenker noen tanker som ellers ville ha forblitt utenkte.

WITTGENSTEINS LØVE OG KAFKAS APE

«SELV HVIS EN løve kunne tale, ville vi ikke forstått den.»4 Påstanden til den østerrikske filosofen Ludwig Wittgenstein fremstår umiddelbart som rar. De fleste av oss tenker vel at hvis et dyr kunne snakke, ville vi forstått hva det sa. Da ville løven ha kunnet fortelle oss om hvordan det er å være løve i stedet for at vi må slutte oss til det ut fra løvens atferd. Hva mener Wittgenstein egentlig med denne bemerkningen? Hva slags språk hadde han sett for seg at denne løven skulle snakke? Tysk? Engelsk? «Løvisk»? Hvis han mener å si at løven snakker, men at den snakker «løvisk», et språk vi ikke forstår, følger det jo uten videre at vi ikke forstår den. På den annen side kunne han da også sagt: «Hvis en masai kan snakke, vil du ikke forstå ham.» Siden jeg ikke behersker masai, er det opplagt sant. Men Wittgenstein synes å være ute etter å si noe mer enn den trivielle påstanden at man ikke forstår språk som man ikke har lært seg.

Snarere kan man tenke seg at han vil peke på en avgrunn mellom menneskets verden og dyrets – en avgrunn så dyp at forståelse ikke ville vært mulig selv om vi for argumentets skyld skulle anta at dyret kan snakke et språk som består av de samme ordene og den samme grammatikken som for eksempel norsk. Jeg har aldri møtt et dyr som snakker, hvis vi med det mener å snakke som oss mennesker, av den enkle grunn at ingen andre dyr enn mennesker snakker slik mennesker gjør. På den annen side snakker alle dyr når jeg forsøker å forstå dem, men da er det selvsagt jeg som snakker for dem. Det er uunngåelig for oss mennesker å forsøke å artikulere forståelsen språklig. Jeg snakker også til dyrene. Ikke fordi jeg lider under noen illusjon om at dyret forstår mine setninger slik mennesker forstår dem, men fordi det er slik jeg kommuniserer, og det virker som om jeg evner å kommunisere noe med disse setningene, om enn bare en litt udefinert sinnsstemning eller en primitiv kommando.

Hvis Wittgenstein med sin formulering skulle ønske å trekke et prinsipielt skille mellom menneske og dyr, må vi spørre om hva grunnlaget for skillet er og når det oppsto. Hva om jeg sier: «Hvis en neandertaler kunne snakke, ville vi ikke forstå ham»? Her vil de fleste nok mene at en neandertaler som hadde snakket, er et vesen vi ville ha forstått. Mest sannsynlig ville vi kategorisert dette vesenet som «et menneske». Neandertalerne var imidlertid ganske ulike oss moderne mennesker, og de hadde blant annet større hjerner enn oss. De hadde nok bedre syn enn oss, da større deler av deres hjerne var viet dette, mens den sosiale intelligensen antakelig ikke var så mye å skryte av sammenlignet med vår. Når ble mennesket et menneske? På hvilket tidspunkt bakover i menneskets evolusjonshistorie ville vi vært berettiget til kategorisk å felle dommen: «Hvis X kunne snakke, ville vi ikke forstå ham»?

Når vi ser på de geometriske tegnene som ble laget av våre forfedre under siste istid, må vi medgi at vi ikke forstår stort, om overhodet noe, av dem.5 Én ting er de fantastiske tegningene av okser og andre dyr, som vi synes at vi har en forståelse av fordi vi kan se hva de forestiller. Riktignok forstår vi egentlig lite også av tegningenes mening fordi vi vet så lite om hva slags rolle de spilte i disse menneskenes levevis. For de 32 dokumenterte geometriske tegnenes del, vet vi ikke engang hva de skal forestille. Vi opplever dem umiddelbart som uttrykk for mening, men hvilken mening? Vi vet litt om de menneskene som laget disse tegnene, hvordan de var kledd, jaktet, brukte musikkinstrumenter og begravet sine døde, men vi vet ingenting om hva slags atferd som var knyttet til bruken av de geometriske tegnene. Hvis vi kunne foretatt en reise med en tidsmaskin, tenker vi at vi skulle klart å forstå dem, litt etter litt, ved å omgås dem og bli kjent med deres levevis. Da ville vi også kunne sett hvilken rolle disse tegnene spilte i deres kultur.

Når Wittgenstein skal forklare hvordan mennesker, også fra helt ulike kulturer, kan forstå hverandre, henviser han til «det felles menneskelige handlesettet».6 Det finnes imidlertid også handlemåter som er felles for mennesker og dyr, og som muliggjør en form for kommunikasjon. Men Wittgenstein understreker også hvordan mennesker, nettopp på grunn av kulturelle forskjeller, kan være ubegripelige for hverandre, og det vil ikke nødvendigvis hjelpe om de snakker samme språk. Like før bemerkningen om løven skriver Wittgenstein nemlig:

Vi sier også om et menneske at vi kan se tvers gjennom det. Men for denne betraktningen er det viktig at et menneske kan være en fullstendig gåte for en annen. Det erfarer man når man kommer til et land med helt og aldeles fremmede tradisjoner; også selv om man behersker landets språk. Man skjønner ikke menneskene. (Og ikke fordi man ikke vet hva de sier til seg selv.) Vi kan ikke finne oss til rette hos dem.7

Noe vil man jo forstå av disse menneskene, og særlig de aktivitetene vi har felles, men det vil være sider ved deres levevis som vi ikke klarer å trenge inn i. Hvorfor skulle det ikke være på tilsvarende vis med dyr? Det er en rekke aktiviteter vi deler med løver, som å spise eller å slappe av, og vi kan forstå disse aktivitetene. Også noen av de aktivitetene vi ikke deler med løver, kan vi forstå. Jeg har aldri sneket meg innpå en gaselle for å sette tennene i den, men jeg har ingen spesielle vansker med å forstå denne aktiviteten. Kanskje vi da heller skulle si: «Hvis en løve hadde kunnet snakke, ville vi ikke ha forstått alt den sa.» Eller: «Hvis en løve hadde kunnet snakke, ville vi bare ha forstått noe av det den sa.» Ingen av disse reformuleringene synes imidlertid å fange poenget til Wittgenstein.

Er det simpelthen slik at språket er det som skiller oss fra alle andre dyr? At det å ha et språk forandrer alt, slik at en løve som kunne snakke akkurat slik vi mennesker gjør, ikke ville hatt en løvebevissthet? Slik sett ville den heller ikke lenger være en løve. Kanskje vi heller skulle si: Hvis en løve hadde kunnet snakke, ville den ikke ha forstått seg selv. Eller rettere sagt: Hvis en løve hadde kunnet snakke, ville den ikke ha forstått hvordan det er å være en vanlig løve som ikke kan snakke.

Noe slikt er tilfelle med Røde Peter, hovedpersonen i Franz Kafkas novelle «En beretning for et akademi» (1919).8 Røde Peter er en ape med evnen til å snakke menneskets språk, og han er blitt bedt av et tysk akademi om å fortelle om sitt liv. Medlemmene av akademiet er ikke minst spente på å høre Røde Peter fortelle om hvordan det er å være ape i naturtilstanden, forut for ervervelsen av språket. Imidlertid må Røde Peter beklage at han ikke kan gi dem noen slik rapport fordi erindringen hans av hvordan det er å være ape er blitt visket ut av prosessen med å lære menneskenes språk og manerer. Han har simpelthen glemt hvordan det er å være ape. Alt han kan gjøre, er å beskrive prosessen fra han ble fanget til hans nåværende suksess som en underholdningsartist som røyker, drikker rødvin og snakker som en gjennomsnittseuropeer.

Før Kafka hadde flere filosofer spekulert over hvorvidt aper ville kunne lære seg å snakke. Immanuel Kant mente at mennesker var de eneste vesenene som faktisk har evne til språk, men han holdt døren på gløtt for at en «naturrevolusjon» kan finne sted, slik at mennesker ikke lenger vil være alene om evne til språk og forstandsbruk, og også sjimpanser og orangutanger får slike evner.9 I sitt kjente verk fra 1748, L’homme machine (Maskinmennesket), hevdet Julien Offray de La Mettrie at en ape som blir trent opp, kan lære seg å snakke et språk, og da vil denne apen hverken være et «vilt» eller mindreverdig menneske, men snarere et menneske på linje med alle andre mennesker.10 Språket utgjør hele forskjellen.

Når Røde Peter gir sin beretning til akademiet, er det gått fem år siden han ble fanget mens han drakk vann i en elv, for så å bli satt i et bur og fraktet til Tyskland. Under den lange overfarten hadde han hatt rikelig med tid til å spekulere, og han hadde merket seg at menneskene om bord på båten fikk gå fritt, mens han selv måtte sitte i det ubehagelige buret. Han tenkte at hvis han kunne imitere menneskene, ville han få en tilsvarende frihet. Ved å etterape mennesket skulle apen bli menneske. Det var forbløffende enkelt, sier han. Han så at menneskene håndhilste, og etterlignet det. Deretter lærte han seg å spytte, og det var også enkelt. Imidlertid bød det på større vansker å lære seg å røyke tobakk og drikke alkohol, men også det lot seg gjøre. En dag drakk han en flaske gin på styrten, og da skjedde noe i ham: Plutselig ropte han ut et «Hallo!». Det var der og da, ved å bryte inn i det menneskelige språket, at han brøt barrieren mellom menneske og dyr og ble en del av det menneskelige fellesskapet. Mennesker var simpelthen snakkende aper.

I tiden som var gått, hadde Røde Peter gjennomgått en så stor utvikling at hans egen «apehet» var blitt like fjern for ham som tilhørernes «apehet» var for dem. Ved å bli en snakkende ape, altså et menneske, hadde han mistet kontakten med det å være en ape som ikke kan snakke. En ape som kunne snakke, ville kort sagt ikke lenger være en ape, like lite som en snakkende løve ville vært en løve. Der Wittgensteins løve ikke kan forstås av oss, forstår ikke Kafkas ape engang seg selv fordi han er blitt en av oss. Hva med virkelighetens «snakkende» aper?