Copyright © 2021 by Colson Whitehead

Første gang utgitt av Doubleday, en del av Penguin Random House

LLC, New York, USA

©Norsk utgave: Kagge Forlag 2022

Originalens tittel: Harlem Shuffle

Oversetter: Knut Johansen

Omslagsdesign: Oliver Munday

Tilrettelegging av omslag for norsk utgave: Terese Moe Leiner

Foto på omslagets forside: crowbar © DonNichols/E+/Getty Images; legs (detail) © ullstein bild/Getty Images; face (detail) © H. Armstrong Roberts/ClassicStock/Getty Images; safe © jgroup/iStock/Getty Images; diamond © CSA-Images/Vetta/Getty Images

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-2860-7

Teksten til løpesedlene på s. 331 og 342 er hentet fra Race Riots New York 1964 av Fred C. Shapiro og James W. Sullivan.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Til Beckett

LASTEBILEN

1959

«Carney hadde sine svin på

skogen, men stort til svindler

var han ikke.»

1

Freddie, fetteren hans, lurte ham med på et ran en varm natt tidlig i juni. Ray Carney kjørte rundt og rundt – Uptown, Downtown, i full fart gjennom byen – som han gjorde nå og da. For å holde maskineriet i gang. Først var det Radio Row, for å lesse av de siste tre radiokabinettene, to RCA-er og en Magnavox, og hente tv-en han hadde satt igjen. Han hadde gitt opp radioene, hadde ikke solgt én på halvannet år uansett hvor mye han slo av på prisen og tigget og ba. Nå tok de opp plass i kjelleren som han trengte til de nye reclinerne som var ventet fra Argent neste uke, og det han måtte komme til å ta med fra den døde damens leilighet den ettermiddagen. Radioene var de beste på markedet for tre år siden; nå lå de flotte mahognikabinettene skjult under vattepper, festet med lærstropper til lasteplanet. Pickupen humpet i det skrekkelige hjulsporet i West Side Highway.

Akkurat den morgenen sto det enda en artikkel i Tribune om at bystyret ville rive den gamle viadukten. Den var smal og dårlig brolagt og noe ordentlig sjuskeri fra første stund. På det beste kjørte man tett i tett mens folk tutet og bannet i ett sett, og når det regnet, var hullene i veien lumske søledammer som sto opp i en skitten sprut. I forrige uke kom en kunde gående inn i butikken med hodet inntullet som en mumie – truffet av et stykke rekkverk som falt ned mens han gikk under faenskapet. Sa at han hadde tenkt å gå til sak. Carney sa: «Det er din fulle rett.» Ved 23rd Street endte hjulene på pickupen i et krater, og han trodde at en av RCA-ene skulle komme til å deise fra lasteplanet og lande i Hudson River. Han følte seg lettet da han klarte å ta av ved Duane Street uten at det skjedde noe.

Carneys mann på Radio Row holdt til halvveis nede i Cortlandt, ikke langt unna Greenwich, midt i smørøyet. Han fant seg en parkeringsplass utenfor Samuel’s Amazing Radio – REPARERER ALLE MERKER – og gikk for å se om Aronowitz var til stede. To ganger i fjor hadde han kommet hele veien hit, for så å oppdage at butikken var stengt midt på dagen.

For noen få år siden var det å gå forbi den tette rekken av butikker som å skru på knotten på en radio – den ene butikken sendte skrålende jazz ut på gaten gjennom hornhøyttalere, i den neste butikken gikk det i tyske symfonier, så var det ragtime, og så videre. S & S Electronics, Landy’s Top Notch, Steinway the Radio King. Nå var det større sjanse for å høre rock’n roll, i den desperate jakten på tenåringskunder, og å finne utstillingsvinduene fulle av tv-apparater, de siste vidunderne fra DuMont og Motorola og de øvrige. Kabinetter i lyst løvtre, de elegante nye bærbare modellene og de nye stereoanleggene med tv-skjerm, tuner og platespiller i samme kabinett, smart. Det som ikke hadde forandret seg, var Carneys sikksakkgang på fortauet mellom de digre bingene og bøttene med vakuumrør, audioadaptere og kondensatorer som tiltrakk seg amatører fra alle tre nabostatene. Alle deler du trenger, alle merker, alle modeller, rimelige priser.

Det var et hull i luften der Ninth Avenue-høybanen pleide å kjøre. Nå var den borte. Faren hans hadde tatt ham med seg hit et par ganger på et av de mystiske ærendene sine, da han var liten. Carney syntes fortsatt han hørte toget iblant, rumlende under musikken og kjøpslåingen på gaten.

Aronowitz hang over glassdisken med en lupe skrudd inn i øyehulen mens han rotet i en av tingestene sine. «Mr. Carney.» Han hostet.

Det var ikke mange hvite menn som kalte ham mister. Nede i byen, i hvert fall. Første gang Carney kom til The Row i forretningsøyemed, lot de hvite ekspeditørene som om de ikke så ham, og ekspederte amatører som kom inn etter ham. Han kremtet, han gestikulerte og ble stående der som et svart spøkelse, i forretning etter forretning, og pådro seg den sedvanlige mengden ydmykelser, helt til han gikk opp den svarte jerntrappen til Aronowitz & Sons og innehaveren spurte: «Hva kan jeg hjelpe Dem med?» Intet mindre enn Hva kan jeg hjelpe Dem med? I motsetning til Hva gjør du her? Med årene hadde Ray Carney full oversikt over variasjonene.

Den første dagen svarte Carney at han hadde en radio som trengte å repareres; han hadde nettopp startet sin bigeskjeft med pent brukte apparater. Aronowitz avbrøt ham da han forsøkte å forklare problemet, og satte i gang med å skru av kabinettet. Carney kastet ikke bort tiden de neste gangene, stilte bare radioene foran mesteren og lot ham få det som han ville med dem. Det gikk for seg på denne måten: Trette sukk og stønn mens han kartla problemet, med et stikk og et glimt fra sølvblanke instrumenter. Diagnometeret testet sikringer og motstandskomponenter; han kalibrerte spenningen, rotet gjennom umerkede brett i arkivskapene langs veggene i det mørke lokalet. Hvis det var noe stort på gang, snurret Aronowitz stolen sin rundt og smatt ut i verkstedet bakenfor, akkompagnert av flere stønn. Han minnet Carney om et ekorn som pilte hit og dit i parken etter nøtter det hadde rotet bort. Kanskje de andre ekornene i Radio Row forsto hva han drev med, men det var dyregalskap i denne sivilistens øyne.

Ofte gikk Carney ned gaten og kjøpte seg en ost- og skinkesandwich for å la mannen få arbeide i fred.

Det forekom ikke at Aronowitz ikke klarte å ordne noe, ikke fant delen. Men den nye teknologien plaget den gamle mannen, og han pleide å be Carney komme tilbake neste dag når det gjaldt tv-apparater, eller neste uke når det nye bilderøret eller elektronrøret var kommet. Han hadde ikke tenkt å skjemme seg ut ved å gå ned kvartalet for å tigge en konkurrent om hjelp. Det var slik det hadde seg at Carney endte der den morgenen. Han hadde innlevert en enogtyvetommers Philco forrige uke. Hvis han var heldig, ville den gamle mannen overta radioene fra ham.

Carney bar en av de store RCA-ene inn i forretningen og gikk ut etter den neste. «Jeg skulle fått gutten til å hjelpe deg,» sa Aronowitz, «men jeg ble nødt til å skjære ned på timene hans.»

Gutten Jacob, en gretten, kopparret tenåring fra en gråbeingård i Ludlow Street, hadde ikke arbeidet der i mer enn et år, så langt Carney visste. Og «& Sons» på skiltet hadde alltid vært basert på forventninger – Aronowitz’ kone hadde flyttet tilbake til Jersey for å bo hos søsteren sin for lenge siden – men store ord og fett flesk gikk igjen blant etablissementene på Radio Row. Best i byen, Mest for pengene, Ingen slår oss på pris. For noen tiår siden gjorde elektronikkboomen nabolaget om til en skueplass for immigrantambisjoner. Start ditt eget lille firma, lever varene og kom deg opp av sofaen. Hvis det går bra, åpner du på et nytt sted, utvider til den konkursrammede forretningen ved siden av. Overlat forretningen til sønnene dine og trekk deg tilbake som pensjonist i en av de nye Long Island-forstedene. Hvis det går bra.

Carney syntes at Aronowitz burde droppe det der med «& Sons» og satse på noe hippere: Atomic TV & Radio, Jet Age Electronics. Men det ville være å snu opp ned på forholdet deres, siden det var Aronowitz som kom med rådene på denne adressen, fra én gründer til en annen, stort sett av typen «Lege, leg deg selv». Carney trengte ikke den gamle mannens tips om regnskapsførsel og produktplassering. Diplomet fra handelsutdannelsen på Queens College hang på kontoret hans ved siden av et signert foto av Lena Horne.

Carney fikk båret inn de tre radioene. Trafikken på fortauet i The Row var ikke som den hadde vært.

«Nei, de er ikke i ustand,» sa Carney da Aronowitz åpnet verktøyrullen sin. Rullen var av grønn filt, med slisser. «Jeg tenkte du kanskje ville ha dem.»

«Ikke noe galt med dem?» Som om det at noe som virket som det skulle, var noen snåle greier.

«Jeg tenkte at siden jeg skulle hit ned for å hente tv-en, kunne jeg høre om du var interessert.» På den ene side, hva skulle en radiomann med en radio, men på den annen side hadde alle forretningsfolk en bigeskjeft. Han visste dette var tilfellet med Aronowitz. «Bruke dem som deler?»

Aronowitz sank litt sammen. «Deler. Jeg har jo ikke kunder, Mr. Carney, men deler, det har jeg.»

«Du har meg, Aronowitz.»

«Jeg har deg, Mr. Carney. Og du er veldig trofast.» Han ville høre hvordan det sto til med Carneys kone og datter. En baby på vei? Mazel tov. Han lot en tommel gli nedover de svarte bukseselene og funderte. Støvkorn virret rundt i lyset. «Jeg kjenner en kar i Camden,» sa Aronowitz, «han spesialiserer seg. Liker RCA-er. Kanskje han er interessert. Eller kanskje ikke. La dem bli igjen her, så forteller jeg deg hvordan det gikk, neste gang du kommer.» Så var det Magnavoxen. Valnøttkabinett, attentommers basshøyttaler, Collaro plateskifter. Og best på markedet for tre år siden. «La den bli igjen, den også, så får vi se.»

Den gamle mannen hadde alltid vært slapp i ansiktet, med pløsete fjes og hengende øreflipper og øyelokk, og slapp i holdningen. Som om apparatene sugde ham inn i seg når han sto bøyd over dem dagen lang. Draget nedover var blitt sterkere og sterkere i det siste, et vitnesbyrd om at han bøyde seg for livets realiteter. Varene hadde forandret seg, kundene var forvandlet til nye vesener, og omsetningen var ikke blitt i nærheten av hva han ble forespeilet i utgangspunktet. Men han hadde en del adspredelser som holdt ham beskjeftiget i disse skumringstidene.

«Jeg har tv-en din,» sa han. Han hostet inn i et falmet gult lommetørkle. Carney ble med ham inn på bakrommet.

Navnet på forretningen – skarpt avtegnede bokstaver i gullmaling på vindusruten – lovet én ting, det lurvete forretningslokalet noe annet, og dette rommet bød på noe tredje, som var helt spirituelt. Atmosfæren var annerledes, mørk, men likevel ærverdig, surret fra Radio Row dempet. Demonterte radiomottagere, bilderør i forskjellige størrelser, innmat av apparater lå på sprengfulle metallhyller. Midt i rommet sto arbeidsbordet fullt opplyst på stedet hvor en åpen plass på det oppskrubbede treet ventet på neste pasient, med verktøy og kasselignende måleinstrumenter pent dandert omkring det. For femti år siden hadde mesteparten av sakene i rommet ikke eksistert, var en halvtenkt idé som pilte rundt i utkanten av oppfinnerens fantasi – og plutselig fantes det rom som dette, hvor menn bevarte dets hemmeligheter.

Inntil den neste tingen dukket opp.

Det sto en feltseng fra hæren der guttens pult pleide å stå, med et skotskrutete ullteppe slengt i en S oppå. Hadde han sovet der? Da radiomannen gikk foran og viste vei, så Carney at han hadde gått enda mer ned i vekt. Han tenkte på å spørre ham hvordan det sto til med helsen hans, men lot det være.

Aronowitz hadde noen støvete transistorradioer på utstilling ved inngangsdøren, men i bakrommet var omsetningen livligere. Carneys Philco 4242 sto på gulvet. Freddie hadde trillet den inn i Carneys butikk på en knirkende jekketralle og sverget på at den var i «tipp topp stand». Noen ganger følte Carney trang til å gå hardt på fetteren sin til det gikk hull på en av løgnene hans, og andre ganger elsket han ham så høyt at det minste snev av mistro fikk ham til å skamme seg. Da han satte støpselet i kontakten og skrudde på tv-en, var det eneste han fikk til takk, en hvit prikk midt på skjermen og en irriterende summing. Han spurte ikke hvor Freddie hadde fått tak i den. Han spurte aldri. Tv-apparatene forsvant fort fra pentbrukt-avdelingen når Carney priset dem riktig.

«Fremdeles i esken,» sa Carney.

«Hva? Å, de der.»

Det sto en stabel med fire Silvertone tv-er ved toalettdøren, Lowboy-kabinetter i lyst tre, som tok inn alle kanaler. Det var Sears som produserte dem, og Carneys kunder hadde aktet og æret Sears fra barndommen, da foreldrene deres bestilte på postordre fordi de hvite mennene i sørstatsbyene deres ikke ville selge til dem eller jekket opp prisene.

«Det kom en mann med de der i går,» sa Aronowitz. «Han sa at de hadde falt av en lastebil.»

«Eskene ser fine ut.»

«Et veldig kort fall, da.»

Hundre og niogåtti over disk, la oss si tyve til med Harlem-skatten fra en hvit butikk; å ta for høy pris var ikke begrenset til sør for Mason-Dixon-linjen. Carney sa: «Jeg kunne sikkert selge en til en kunde som er ute etter noe slikt.» Til hundre og femti på avbetaling ville de gro føtter og marsjere ut døren mens de sang «The Star-Spangled Banner».

«Jeg kan skille meg av med to. Så får du arbeidet med Philcoen på kjøpet. Det var bare en løs ledning.»

De ble enige om prisen for tv-ene. Idet han gikk ut døren, spurte Aronowitz: «Kan du hjelpe meg med å bære radioene inn på bakrommet? Jeg vil gjerne holde butikklokalet presentabelt.»

På hjemveien tok Carney Ninth Avenue – han tok ikke sjansen på å ta viadukten med de nye tv-ene på lasteplanet. Kvitt tre radioer, tre tv-apparater rikere – ingen dårlig start på dagen. Han fikk Rusty til å lesse av tv-ene og trille dem inn i butikken og kjørte så opp til den døde damens hus, på 141st Street. Lunsj ble to hotdogs og en kaffe på Chock Full o’Nuts.

***

Heisen i 3461 Broadway var i ustand. Skiltet hadde hengt der en stund. Carney telte trinnene til fjerde etasje. Hvis han kjøpte noe og slepte det ut til lastebilen, ville han gjerne vite hvor mange trinn han skulle forbanne på veien ned. I annen etasje var det noen som holdt på å koke syltelabber, og i tredje gamle sokker, etter lukten å dømme. Dette føltes som en bortkastet tur.

Datteren, Ruby Brown, slapp ham inn. Leiegården hadde satt seg, og da hun åpnet døren til 4G, skrapet den mot gulvet.

«Raymond,» sa hun.

Han klarte ikke å plassere henne.

«Vi gikk på Carver sammen, jeg var noen år under deg.»

Han nikket som om han husket det. «Kondolerer.»

Hun takket ham og så ned et øyeblikk. «Jeg dro hit opp for å ordne opp i sakene, og så sa Timmy James at jeg skulle ringe deg.»

Han visste ikke hvem det var heller. Da han fikk pickupen og begynte å leie den ut, og så begynte å kjøpe møbler, kjente han alle til å begynne med. Nå hadde han holdt på lenge nok til at ryktet hadde spredt seg utenfor den gamle kretsen hans.

Ruby slo på lyset i entreen. De gikk gjennom det vesle kjøkkenet og de to soverommene innenfor entreen. Malingen på veggene var slitt, helt inn til pussen her og der – familien Brown hadde bodd der lenge. En bortkastet tur. Når folk ringte ham i forbindelse med møbler, hadde de noen merkelige forestillinger om hva han var interessert i. Som om han ville ta hvilket som helst gammelt møbel, den nedsittede sofaen med fjærer stikkende opp i en krøll, reclineren med svetteflekker på armlenene. Han var ikke skraphandler. De gode funnene var verdt det, men han kastet bort for mye tid på falske spor. Hvis Rusty hadde hatt litt vett i skolten eller brukbar smak, kunne Carney sendt assistenten sin på disse ærendene, men Rusty hadde ingen av delene. Kom tilbake med noe som så ut som om vaskebjørner hadde laget seg hi i hestehårsstoppen.

Carney tok feil denne gangen. Den lyse stuen hadde utsikt over Broadway, og lyden av en ambulanse trengte gjennom vinduet. Spisestuen i hjørnet var fra 30-årene, full av hakk og misfarget, og det falmede ovale gulvteppet var loslitt der folk hadde gått, men sofaen og lenestolen var fabrikknye. Heywood-Wakefield med den champagnefinishen som alle likte nå. Og overtrukket med gjennomsiktige plastvaretrekk.

«Jeg bor i D.C. nå,» sa Ruby. «Jeg arbeider på et sykehus. Men jeg hadde bedt moren min kvitte seg med sofaen i årevis, den var så gammel. For to måneder siden kjøpte jeg disse til henne.»

«D.C.?» sa han. Han åpnet glidelåsen på plasten.

«Jeg liker meg der. Det er mindre av det, ja, du vet.» Hun slo ut med hånden mot Broadway-kaoset nedenfor.

«Akkurat.» Han lot hånden gli over det grønne fløyelsstoffet: som nytt. «Den er fra Mr. Harold’s?» Hun hadde ikke kjøpt sofaen fra ham, og Blumstein’s førte ikke merket, så det måtte være Mr. Harold’s.

«Ja.»

«Tok godt vare på dem,» sa Carney.

Da arbeidet var unnagjort, tok Raymond en ny titt på Ruby. Kledd i en grå kjole, rund og trivelig. Trett i øynene. Hun gikk med håret i en kort, krøllete moteriktig frisyre nå, og plutselig så han henne – Ruby Brown som en tynn og mager tenåring, med to lange musefletter, en lyseblå bluse med hvit Peter Pan-krage. Hun vanket i en liten gjeng med flittige jenter den gangen. Strenge foreldre, den typen.

«Å ja, Carver High School,» sa han. Han lurte på om de hadde stedt Hazel Brown til hvile allerede, hvordan det var å være til stede i begravelsen til ens mor eller far, hva slags miner man anla ved den slags anledninger. Minnene som dukket opp, noen små ting og noen store ting, hvor man gjorde av hendene. Begge foreldrene hans hadde gått bort, og han hadde ikke gjort den erfaringen, så han lurte. «Kondolerer,» sa han igjen.

«Hun hadde problemer med hjertet, det fikk hun høre av legen i fjor.»

Han gikk i avgangsklassen mens hun gikk førsteåret. For elleve år siden, i 1948, da han hadde det travelt med å få orden på tingene. Lappe seg sammen til noe presentabelt. Ingen andre følte seg kallet til å hjelpe ham, så han måtte gjøre det selv. Lære å lage mat, betale regningene når purringene kom, lire av seg noe svada når husverten dukket opp.

Det er var en gjeng yngre gutter som var etter ham hele tiden, Rubys klassekamerater. De røffe guttene på hans egen alder lot ham være i fred, de kjente ham fra før og lot ham være fordi de hadde lekt sammen, men Oliver Handy og gjengen hans, de var av den ville sorten, oppvokst på gaten. Oliver Handy, med to fortenner slått ut for gud vet hvor lenge siden, slapp ham aldri forbi uten å sette i gang med et eller annet.

Oliver og gjengen hans gjorde narr av flekker på klærne hans, som ikke passet helt, og dermed gjorde de narr av det i tillegg, de sa at han luktet som en søppelbil. Hvem hadde han vært da? Radmager og sjenert, alt som kom ut av munnen på ham, var litt stamming. Han vokste femten centimeter det første året, som om kroppen hans skjønte at det var best å ta igjen det tapte så han kunne ta seg av sine voksne forpliktelser. Carney i den gamle leiligheten i 127th, uten mor, med en far på farten eller i ferd med å sove ut rusen. Han gikk på skolen om morgenen, lukket døren til den tomme leiligheten og stålsatte seg for det som måtte vente ham der ute. Men saken var at da Oliver gjorde narr av ham – utenfor godtebutikken, i den bakre trappegangen på skolen – hadde han allerede lært seg å fjerne flekker på ordentlig, å falde buksene, ta en god lang dusj før skolen. Han gjorde narr av ham for den han hadde vært før han hadde fått styr på alt sammen.

Det som satte en stopper for det, var å mæle til Oliver i ansiktet med et jernrør. Bøyd som en U som om det kom fra under en vask. Røret hadde dukket opp i hendene på Carney, virket det som, kastet ut fra løkka på hjørnet av Amsterdam Avenue og 135th, hvor de omringet ham. Farens stemme: Det er sånn en tar seg av en jævel som kødder med en. Han syntes det var leit å se Oliver på skolen, opphovnet og slukøret. Etterpå hørte han at faren hans hadde lurt faren til Oliver i forbindelse med en svindelaffære, stjålne bildekk, så kanskje det forklarte hele greia.

Det var siste gang han løftet hånden mot noen. Slik han så det, lærte livet deg at du ikke behøvde å leve slik du hadde blitt lært opp til å leve. Du kom fra et sted, men det som var viktigere, var hvilket sted du bestemte deg for at du skulle til.

Ruby hadde bestemt seg for en ny by, og Carney valgte livet i møbelbransjen. En familie. Hvis det så ut som det motsatte av det han visste om da han var liten, så desto bedre.

Han og Ruby sludret litt om skolen de hadde gått på, lærerne de hatet. Det var visse likhetspunkter. Hun hadde et pent, rundt ansikt, og når hun lo, fikk han en fornemmelse av at D.C. hadde vært et godt valg. Det skortet ikke på grunner til å komme seg ut av Harlem hvis sjansen bød seg.

«Faren din jobbet i sin tid på bilverkstedet rundt hjørnet,» sa hun.

Miracle Garage var stedet der faren hans jobbet innimellom, når han kom i beit for inntekter fra det han hovedsakelig drev med. Timebetaling, fast arbeid. Eieren, Pat Baker, hadde vært en støttespiller for faren hans før han valgte å bli et skikkelig menneske. Skikkelig i betydningen mindre sleip; man kan ikke si at alle kjøretøyer på stedet hadde papirene i orden. Verkstedet hadde bra omløp, som Carney kalte det, akkurat som Aronowitz’. Og som hans egen forretning. Varer kommer inn, de går ut, som tidevannet.

Pat sto i gjeld til faren hans fra før i tiden og ga ham arbeid når han trengte det. «Akkurat,» sa Carney og ventet på poenget. Når noen nevnte faren hans, var det som regel opptakten til en skjendig historie. Jeg så to politikonstabler hale av sted med ham utenfor Finian’s eller Han slo denne tosken med lokket på en søppeldunk. Så måtte han finne ut hva slags mine han skulle sette opp.

Men hun kom ikke med noen sjofel anekdote. «Det ble lagt ned for noen år siden,» sa Ruby.

De ble enige om en pris for sofaen og den matchende lenestolen.

«Hva med den radioen?» spurte hun. Den sto ved siden av en liten bokhylle. Hazel Brown hadde satt en bukett med kunstige blomster i en rød vase på toppen av den.

«Jeg må melde pass når det gjelder den radioen,» sa han. Han ga vaktmesteren noen dollar for å hjelpe ham med å bære sofaen ned til lastebilen, han kunne sende Rusty etter lenestolen i morgen. Fireogseksti trinn.

***

Carney’s Furniture hadde vært møbelforretning før han overtok leieforholdet, og møbelforretning før det igjen. Carney hadde holdt det gående i fem år, og dermed hadde han holdt på lenger enn Larry Early, en motbydelig personlighet som var uegnet til å drive varehandel, og Gabe Newman, som stakk av i nattens mulm og mørke og etterlot seg en skokk med rasende kreditorer, familien sin, to kjærester og en basset. En person av det overtroiske slaget kunne ha ment at det hang en forbannelse over lokalet, hva interiørartikler angikk. Eiendommen var ikke mye for øyet, men det var mulig å tjene til livets brød der. Carney betraktet de forrige leietagernes feilslåtte planer og knuste drømmer som et slags gjødningsmiddel som gjorde sitt til at hans egne ambisjoner ville få vind i seilene, akkurat som en veltet eik gir næring til eikenøtten når den brytes ned.

Husleien var rimelig til 125th Street å være, forretningen hadde god beliggenhet.

Rusty hadde satt i gang to vifter på grunn av juniheten. Han hadde en kjedelig vane med å sammenligne været i New York City med det i sitt fødested Georgia, som i hans historier var et land med voldsomme regnskyll og kvelende hete. «Dette er ikke noe å snakke om.» Rusty bevarte en generell innstilling til tiden som han hadde med seg fra småbyen; for ham var det aldri noe som hastet. Selv om han ikke var den fødte selger, hadde han i løpet av sine to år i forretningen rendyrket en form for bondeknølkarisma som appellerte til en bestemt del av Carneys kundekrets. Rustys nye slette hår, rødt og frodig – som Charlie’s på Lenox Avenue hadde æren for – ga ham en ny selvtillit som bidro til økt salg.

Om håret var slett eller kruset, skjedde det ingenting i forretningen den mandagen. «Ikke en eneste sjel,» sa Rusty da de bar Hazel Browns sofa til pentbrukt-avdelingen, med beklagelse i stemmen, noe Carney syntes var inntagende. Rusty reagerte på ganske alminnelige salgsmønstre som en bonde som speider etter tordenskyer på himmelen.

«Det er varmt,» sa Carney. «Folk har andre ting å tenke på.» De ga Heywood-Wakefield-sofaen den aller beste plassering. Pent brukt-avdelingen opptok nå tyve prosent av utstillingsarealet – Carney hadde regnet det ut på centimeteren – opp fra ti prosent i fjor. Det hadde vært en langsom vekst for brukte møbler da Carney først la merke til hvilket drag de hadde på dem som var på jakt etter et godt kjøp, dem som var ute og spaserte på lønningsdagen, typene som tilfeldigvis gikk forbi, men som kom inn. De nye møblene var prima vare, han var autorisert forhandler for Argent og Collins-Hathaway, men de brukte hadde varig appell. Det var vanskelig å slå fra seg en handel når valget sto mellom levering fra lager eller å gå ut samme dag med en makelig ørelappstol. Carneys skarpe blikk betydde at de fikk bra møbler, og han var like omhyggelig med brukt elektronikk og brukte lamper og gulvtepper.

Carney likte å ta en runde i utstillingen sin før han åpnet. Den halve timen med morgenlys som strømmet inn gjennom de store vindusrutene, over banken på den andre siden av gaten. Han flyttet på en sofa så den ikke sto inntil veggen, rettet på et skilt der det sto TILBUD, ryddet i reolene med produsentbrosjyrer. De svarte skoene hans klakket mot tre, ble dempet av den behagelige svikten i et stort gulvteppe, gjenopptok lyden sin. Han hadde en teori om speil og deres evne til å vende oppmerksomheten til ulike områder av forretningen; han testet den når han gikk rundt og inspiserte. Så åpnet han butikken for Harlem. Det var hans alt sammen, hans usannsynlige kongerike, stablet på bena av hans kløkt og flid. Navnet hans på skiltet på fasaden så alle skulle vite det, selv om de utbrente lyspærene fikk det til å se så ensomt ut om kvelden.

Etter å ha sjekket kjelleren for å forsikre seg om at Rusty hadde satt tv-ene der han hadde bedt ham sette dem, trakk han seg tilbake til kontoret. Carney likte å se profesjonell ut, gå med jakke, men det var for varmt. Han gikk i en hvit kortermet skjorte, med sharkshinslipset stukket inn mellom de midterste knappene. Han stakk det inn der da han lesset på radioene, så det ikke skulle være i veien.

Han satte seg ved skrivebordet og førte inn dagens tall: Trekke fra det han hadde betalt for radioene for flere år siden, trekke fra pengene for tv-ene og møblene til Brown-damen. Kontantbeholdningen var ikke oppmuntrende dersom heten fortsatte og kundene holdt seg borte.

Ettermiddagen svant hen. Tallene stemte ikke, det gjorde de aldri. Han dobbeltsjekket hvem som var for sent ute med avdragene sine. Altfor mange. Han hadde tenkt på det en stund og bestemt seg for å slutte med det: ingen flere avbetalingsplaner. Kundene elsket dem, ja vel, men han hadde ikke råd til etterslepet lenger. Han orket ikke å sende ut oppkrevere. Som om han var en gangsterboss som benyttet seg av torpedoer. Faren hans hadde drevet en del med slikt og hamret på inngangsdørene så alle i gangen kikket ut for å se hva oppstyret gjaldt. En gang iblant gjøre alvor av en trussel … Carney stanset seg selv. Han hadde sin andel av slappfisker og var et lett offer når det gjaldt henstand og nye sjanser. Han hadde ikke omsetning nok akkurat nå til å få henstand selv. Elizabeth ville berolige ham og sørge for at han ikke gikk og angret på det.

Så var det nesten stengetid. I tankene var han allerede et kvartal hjemmefra da han hørte Rusty si: «Det er en av dem vi selger mest av.» Han kikket gjennom vinduet over skrivebordet. De første kundene den dagen var et ungt par – gravid kone, ektemann som nikket alvorlig til Rustys talestrøm. Sikre kjøpere, selv om de kanskje ikke visste det. Kona satt på den nye Collins-Hathaway-sofaen og viftet seg. Hun kunne komme til å føde når som helst. Så ut som hun kunne nedkomme der og da på de smussavvisende putene.

«Skal jeg hente et glass vann til Dem?» spurte Carney. «Ray Carney, jeg er innehaveren.»

«Ja, tusen takk.»

«Rusty, kan du hente et glass vann til den unge damen?» Han trakk frem slipset der det var stukket inn mellom skjorteknappene.

Foran ham sto Mr. og Mrs. Williams, nyinnflyttede på Lenox Avenue.

«Hvis det er noe kjent med den sofaen De sitter på, Mrs. Williams, så er det fordi den var på Donna Reed Show i forrige måned. Du vet den scenen på legekontoret? Den har virkelig slått an.» Carney tok for seg de vesentlige egenskapene ved Melody-serien. Romaldersilhuett, vitenskapelig testet for komfort. Rusty ga Mrs. Williams glasset med vann – han hadde tatt seg god tid, for å gjøre det lettere for Carney å sjalte over til salget. Hun drakk av glasset, la hodet på skakke og lyttet tankefullt, til Carneys salgstale eller til skapningen i sitt skjød.

«For å være ærlig,» sa ektemannen, «så er det så varmt, og Janet trengte å sitte ned et øyeblikk.»

«Sofaer er gode å sitte på – det er det de er til for. Hvilken bransje er De i, Mr. Williams, om jeg tør spørre?»

Han underviste i matte på en stor grunnskole på Madison Avenue, på andre året der. Carney løy og sa at han aldri hadde vært så flink i matematikk, og Mr. Williams begynte å snakke om hvor viktig det er å få ungene til å bli interessert tidlig, slik at de ikke lar seg avskrekke. Det kom som en ramse, som om det var hentet fra en ny lærebok i pedagogikk. Alle hadde sin salgstale.

Mrs. Williams hadde termin om to uker med deres førstefødte. Et junibarn. Carney prøvde å komme på noe folkevisdom om junibarn, men kunne ikke huske noe. «Kona og jeg, vi venter vårt andre i september,» sa han. Hvilket var sant. Han tok frem bildet av May fra lommeboken. «Det er bursdagskjolen hennes.»

«Sannheten er,» sa Mr. Williams, «at det blir en stund til vi kan koste på oss en ny sofa.»

«Ikke noe galt i det. La meg vise dere rundt,» sa Carney. Å ikke late som om man er interessert etter et glass vann, ville vært uhøflig.

Det var vanskelig å gjennomføre en ordentlig utstillingsrunde med den ene parten forankret på ett sted, gispende. Ektemannen vek tilbake fra varene når han kom i nærheten av dem, som om nærhet nappet penger ut av lommene på ham. Carney husket den tiden, da alt var for dyrt og nødvendig samtidig, bare han og Elizabeth som måtte finne ut av det i verden som nygifte. Han hadde forretningen da, malingen var splitter ny; ingen trodde han ville fikse det, utenom henne. Når dagen var slutt og hun oppmuntret ham og fortalte ham at han ville klare det, undret han seg over disse ukjente tingene hun skjenket ham. Vennlighet og tillit, han visste ikke hvilken bås de hørte hjemme i.

«Modulsystemet gjør hver centimeter av rommet deres beboelig,» sa Carney. Han snakket varmt om fortrinnene ved Argents nye seksjonsmøbler, som han virkelig hadde troen på – den nye salløsningen og de tilspissede bena fikk det til å se ut som sofaen svevde i luften, se – mens tankene hans var et annet sted. Disse unge menneskene og alt de hadde å bekymre seg over. Skuespillere gjorde dette hver kveld, forestilte han seg, de beste av dem, sa frem replikkene sine mens de tenkte gjennom krangelen forrige kveld, eller plutselig ble minnet om forfalte regninger av en mann på femte rad som hadde samme ansikt som mannen i banken. Du måtte være der hver kveld for å oppdage en feil i fremførelsen. Eller være et annet medlem av truppen, som var plaget av dine egne distraksjoner og assosiasjoner på samme tid. Det er vanskelig å komme i gang i denne byen når man ikke har noe hjelp, tenkte han.

«La meg se den,» sa Mrs. Williams. «Jeg vil bare sjekke hvordan den føles et øyeblikk.»

Hun hadde reist seg. Alle tre sto foran Argent-sofaen, med de turkise putene som forlokkende kjølig vann en varm dag.

Hun hadde hørt etter hele tiden mens hun nippet til glasset. Mrs. Williams tok av seg skoene, la seg ned på sofaen, krummet den venstre armen og la hodet på den. Hun lukket øynene og sukket.

De ble enige om et mindre depositum enn vanlig, med en sjenerøs avbetalingsplan. Latterlig, hele greia. Carney låste døren bak dem etter at de hadde gjort ferdig papirarbeidet, for å hindre enda et tilfelle av sviktende dømmekraft. Argents Metropolitan-serie var en sunn investering, med sine kjemisk behandlede boucléputer og Airform-kjernen, valgt som den mest komfortable av fire av fem deltagere i en blindtest. Den ville holde lenge og tåle påkjenningen av både det første barnet og ett til. Han var glad han ikke hadde sagt noe til Rusty og Elizabeth om å gå bort fra avbetaling.

Rusty gikk for dagen, og så var det bare ham. Dagen hadde gått i minus etter alle utleggene han hadde hatt. Han visste ikke hvor husleien skulle komme fra, men det var fortsatt tidlig i måneden. Man vet aldri. Tv-ene var flotte, og de var et hyggelig par, og det føltes godt å gjøre for dem det ingen hadde gjort for ham da han var ung: gi dem en håndsrekning. «Vel er jeg blakk, men jeg har rene hender,» sa han til seg selv, som han ofte gjorde i tider som disse. Når han følte seg slik. Trett og litt desperat, men også ved godt mot. Han slo av lysene.