© 2023 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Anders Timrén

Foto omslag: Harald Henden/VG.

Sats og e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

Kart: Audun Skjervøy

ISBN: 978-82-489-3395-3

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond og fra Stiftelsen Fritt Ord.

Kagge Forlag

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Til kjæreste Berit, min viktigste sparringpartner og kloke kritiker.

Prolog

DEN DREPTE GAMLE MANNEN lå blant andre døde på gaten. Han var bare kledd i pysjamas, med øynene stukket ut og spaserstokken ved sin side. Synet har fulgt meg til dags dato.

Jeg hadde ikke trodd på ryktene om at israelske soldater massakrerte sivile palestinere i flyktningleirene. Hæren hadde jo invadert bydelen for å skape ro og orden. Men jeg bestemte meg for å sjekke. Sammen med en libanesisk tv-fotograf snek jeg meg inn i Vest-Beiruts flyktningleir Sabra. For å unngå israelske snikskyttere valgte vi små gater og smug inn til det palestinske sykehuset i leiren. Her fant vi en 11-åring som ble operert etter skuddsår. Han gråt og ropte at foreldrene var drept av kristne libanesiske militssoldater. Det var blitt ettermiddag 17. september 1982.

Utenfor sykehuset møtte vi en tenåring som sa han kunne vise oss mange døde. Vi fulgte ham inn mot naboleiren Shatila. Jeg undret meg over at det var stille. Vi hørte ingen skudd. De få menneskene vi møtte, viste ingen tegn til panikk. Men da vi kom til hovedgaten, oppdaget vi tre unge palestinere som lå i skjul bak et bilvrak og skjøt med automatvåpen. Vi så ikke mot hvem. Fotografen gjorde sitt og vi trakk oss tilbake. Det ville være for farlig å gå videre.

Om natten så jeg fra boligen min nord i Vest-Beirut at det hang mange fallskjermer med sterke lys spredd over flyktningleirene, som var omringet av israelske styrker. Da morgenen kom, dro vi igjen gjennom de samme smale gatene og smugene inn til naboleiren Shatila.

Nå fant vi flere drepte mennesker, mange. Noen lå i hauger foran husvegger. Henrettet. I ruiner fra ødelagte små boliger av lettbetong lå døde barn og kroppsdeler av drepte kvinner. Den gamle døde palestineren uten øyne måtte være nærmere 90 år, en av hundretusener som over tretti år tidligere hadde mistet hus og hjem i Palestina. Han hadde sluppet unna israelernes massakre i 1948, men etter mange år i landflyktig elendighet ble han likevel et massakreoffer. Morderne var israelernes allierte. De ville kvitte seg med palestinerne i Libanon, på samme vis som sionister hadde drevet etnisk rensning i Palestina og Israel.

Det groteske bildet av den gamle mannen i pysjamas kommer ofte fram på netthinnen når jeg skriver om det som har skjedd i det okkuperte Palestina, og spør hvem som skulle ha tatt ansvar for palestinernes menneskerettigheter. Skulle ikke menneskerettighetserklæringen, som ble vedtatt av FN i 1948, også gjelde for dem?

Palestina: Israels ran, vårt svik tar hovedsakelig for seg årene fra 1948, da staten Israel kom på kartet, og fram til i dag. Men jeg trekker også linjene tilbake til slutten av 1800-tallet, da den politiske tanken om å danne en jødisk stat, skjøt fart. Bevegelsen ble kalt sionisme, og hadde blant annet sin rot i at jødene ikke ble akseptert i Europa, der de ble trakassert og hatet bare fordi de var jøder. De ble utsatt for massakrer – pogromer. Sionistene ville derfor etablere en stat med jødisk flertall i Palestina.

Bak lå også en tiltagende europeisk nasjonalisme. Fra å ha vært en kamp for det enkelte folks frihet og uavhengighet fra de gamle aristokratiske elitene, slo nasjonalismen over i imperialisme utad og rasisme innad.

De jødiske sionistene ønsket å bygge et nytt samfunn basert på frihet, demokrati og sosial rettferdighet for jøder, men ville ikke sikre de samme rettighetene til kristne og muslimske palestinere.

For antisemitter i Europa og USA var sionistenes plan en løsning som samsvarte med deres ønske om å kvitte seg med jødene som en «fremmed» og uønsket minoritet. Selv etter Hitlers herjinger og holocaust var det mer bekvemt å støtte sionistene i å føre jødene til Palestina, enn å sørge for at jøder fikk borgerrettigheter og beskyttelse i de europeiske landene de kom fra. Samtidig lukket vestlige land og FN øynene for de nye ofrene, palestinerne.

I denne boken dokumenterer jeg hvordan sionistenes ledere brukte politisk press og vold for å skape en jødisk stat i det historiske Palestina. Europeiske og amerikanske ledere var publikum til hendelsene uten å gripe inn. Jeg legger fram ny kunnskap om Israels overfall og massakrer i 1948 og om koloniseringen som fant sted. Mange avsløringer er kommet for dagen takket være forskere og journalister som jeg har intervjuet – en rekke av dem israelere. Jeg har dessuten intervjuet israelske offiserer, diplomater, politikere og menneskerettighetsaktivister. Dagbøker samt private og avgraderte offentlige dokumentsamlinger har også gitt meg ny innsikt.

Flere historier i boken har jeg fortalt i tidligere bøker. Der disse historiene er viktige for helheten, er de tatt med her og utfylt med nye opplysninger som nyanserer bildet. Jeg bygger videre på granskningen av hvordan Norge gjennom årene har knyttet seg sterkere opp til okkupantmakten innen forskning, innovasjon, økonomi og kultur. Og hvordan norske våpen havner i Israel.1

Samtidig kommer jeg inn på hvordan norske regjeringer har støttet palestinerne verbalt og med mye penger, men i mindre grad vært politiske hjelpere i kampen mot okkupantmakten.

Denne boken er annerledes enn mine tidligere, også fordi jeg bestemte meg for å være mer personlig enn jeg har vært før. Som guttunge hadde jeg fått høre at Israel var gitt til jødene av Gud og FN, og at jødiske innvandrere hjalp fattige og primitive arabere til et bedre liv. I tenårene leste jeg om palestinernes ulykkelige historie, men først i voksen alder forsto jeg for alvor at den vestlige verden – inkludert Norge – hadde ofret palestinerne og Palestina. Da lærte jeg også at ikke alle jøder var og er sionister, og at det derfor var viktig å snakke og skrive om sionistisk politikk, ikke jødisk politikk.

Drivkraften for å bli journalist og sakprosaforfatter var ikke politisk aktivisme, men politisk nysgjerrighet. To år med sosialøkonomisk forskning i Norges spede oljealder på begynnelsen av 1970-årene, og to bøker om «oljeeventyret», var nok for meg. Og da jeg første gang kom til det borgerkrigsherjede Beirut, det israelskokkuperte Sør-Libanon og det okkuperte Palestina i 1978, var det med håp om å være til stede der nyhetene skjedde og levere et første utkast til det som kanskje ville bli verdenshistorie.

Jeg hadde ikke vært lenge i Midtøsten før jeg forsto at journalistenes første utkast til historien ofte var bygget på makthavernes versjon. Det fikk jeg for eksempel føle på kroppen da Israel forsøkte å skjule sin medvirkning i massakrene på sivile palestinere i flyktningleirene Sabra og Shatila i Beirut i september 1982. For meg ble det derfor viktig ikke å stole på offisielle erklæringer eller talspersoner, men se de mektige i kortene. Jeg ville fortelle det jeg opplevde på en ryddig måte, uten å blande inn mine personlige meninger. Det betød ikke at jeg måtte være nøytral i rapporteringen. Men om jeg ikke ville være nøytral, ville jeg rapportere korrekt, rettferdig og utilslørt – elegansen fikk skredderen ta seg av.

Oslo, juni 2023

Odd Karsten Tveit

DEL I
Offerlandet

2019, tilbake til 1880-årene, fram til 1956