Lars Lenth

Andre titler i samme serie:

Den norske pasienten (2011)

Brødrene Vega (2015)

Menn som hater ulver (2017)

Norske tilstander (2020)

LARS LENTH

Kongen av Lofoten

© Kagge Forlag 2023

Omslagsdesign: Trine + Kim

Forfatterportrett: Agnete Brun

Sats og e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-3403-5

Kagge Forlag

Tordenskiolds g. 2

0160 Oslo

www.kagge.no

«Hevn fortoner seg ofte som å bite en hund fordi den beit deg.»

Austin O’Malley

Denne boka er basert på hendelser som fant sted i Lofoten i løpet av noen junidager i 2022. Av hensyn til de overlevende har forfatteren valgt å endre enkelte hendelsesforløp, datoer og geografiske detaljer i fortellingen – i tillegg til yrke, hobbyer og etternavn til noen av de involverte. Av respekt for de døde – både hvaler og mennesker – har han valgt å fortelle resten nøyaktig slik det skjedde.

Likfunn

Kvalnes, Lofoten, 10. juni 2022

«HVEM VAR DET som fant ham?»

Politibetjent Tuva Oterhals sto med hånda foran nesa og stirret på den massive skrotten som lå på rullesteinene foran henne. Det var to timer siden de hadde fått en telefon fra en eksaltert småbruker som kunne meddele at det lå et kadaver og råtnet i fjæresteinene i Fuglvika på Kvalnes, og at det var i ferd med å bli en attraksjon.

«En tilfeldig turist», sa en skallet mann Tuva ikke visste hvem var. Han var kledd i en grønn Adidas-treningsdrakt med gule striper på skuldrene og armene. «En nederlender.»

«Jeg trodde utlendingene holdt seg unna», sa betjent Knut Ruse, Tuvas kollega.

«De er i ferd med å komme tilbake igjen», sa mannen i treningsdrakta. «Ingenting varer evig.»

Det var midt på dagen. Sola skinte stor og sterk fra blå vårhimmel, det lunefulle Norskehavet virket ufarlig, bølgene slo dovent mot stranda, en sval bris fra sør gjorde noen spede forsøk på å rufse til overflaten uten å lykkes.

«Og hvem er du?» sa Tuva og rettet på den lyse hestehalen.

«Jeg jobber for kommunen», sa mannen. «De ringer meg når noe skyller opp på stranda.»

Tuva stirret på kjøttberget, kjente tristheten komme krypende innenfra et sted og hvordan eimen av kadaveret satte seg fast i nesa, munnen, bihulene, håret, huden – hver celle i kroppen. Lukta minnet om råtten tang ved lavvann, koblet med noe søtt og inntrengende, som da hun som sjuåring fant katten i jordkjelleren to uker etter at den forsvant mens pappa Frank var alene hjemme.

Eimen av død, fordervelse og en utydelig barndom.

En gjeng med skuelystne, en blanding av turister og fastboende, sto og betraktet dem og tok bilder fra bak politisperringen.

«Vi må fjerne den før lukta blir et problem», sa kommunens mann.

«Blir et problem?» sa Ruse, som var høy og tjukk og alltid så overrasket ut, som om noen nettopp hadde tråkket ham på foten. «Hvor mye verre kan det bli?»

«Da har du ikke vært i nærheten av en råtten hval før.»

«Har du?» sa Ruse.

«Mange ganger», sa mannen. «Dette er den fjerde vi finner bare i vår.»

Den lange og smale underkjeven hadde kilt seg fast under en stein, og munnen var åpen på vidt gap. Den oppsvulmede, blålige tunga hang skrått ut av kjeften. Overkjeven var som en tannløs, tre meter lang slisse i det massive, firkantede kjøttberget som utgjorde hodet. Det ene øyet var borte. Den lille finnen som minnet om et øre, var flisete og lysebrun. Den femten meter lange, skrukkete kroppen var dekket av hvit fuglebæsj, og hodet og snuta var fullt av riper, sår og gamle arr.

«Hva slags hval er det?» sa Ruse.

«Det er en spermhval», sa Tuva.

Ruse geipet. «Hva er alle de merkene og hvite stripene?»

«Fra slåsskamper med kjempeblekkspruter og rivaliserende hanner», sa Tuva og snudde seg mot kollegaen. «Har du ikke lest Moby-Dick?»

«Jeg leser bare Lier Horst», sa Ruse.

Tuva hevet et øyenbryn. «Hvorfor i all verden leser du bare Lier Horst?»

«Han er den eneste av de krimfolka som har peiling på politiarbeid.»

Tuva skar en grimase. «Akkurat.»

Ruse gikk og stilte seg foran hvalens hode, bøyde seg ned. «Den har ikke noe ansikt.»

«Jo da», sa Tuva. «Bare litt høy panne.»

«‘Så fann dei han Ole Johan langt borti Hårsteinhagen», sa Ruse. «Han lå der og råtna og brann med solsteika midt i magen.’»

Tuva rynket på nesa. «Hva var det?»

Han reiste seg opp. «‘Likfunn’. Jakob Sande.»

«Du leser ikke bøker, men deklamerer dikt?»

«Fatteren elsket Sande», sa Ruse. «Han leste alltid ‘Likfunn’ for meg på senga da jeg var liten.»

«Det forklarer mye», sa Tuva. «Døde spermhvaler kan være farlige. Visste du det?»

«Er de ikke farligere når de er levende?»

Tuva ristet på hodet, la en flat hånd på pannen. «De kan eksplodere. Flere tonn med innvoller, kjøtt og spekk slynges ut og fyker gjennom lufta i hundre kilometer i timen.»

«Er det vanlig?»

«En venn av Frank døde av det. Han klatret opp på en strandet spermhval på Røst og stakk i den med en staur. Plutselig eksploderte den.»

«Hvor fikk han den ideen fra?»

«Som sagt …» Hun skar en grimase. «Han var en venn av faren min.»

Knut Ruse sa ingenting. De sto og stirret på den døde leviatanen. Sola forsvant bak en sky. Tuva hutret og trakk glidelåsen i den svarte politijakka helt opp.

«Hvorfor eksploderer de?» sa Ruse.

«Kroppen klarer ikke å kvitte seg med avfallsstoffene. Cellene mister sin strukturelle integritet, membranene sprekker, og alt kollapser. Bakteriefloraen i magesekken blomstrer opp og spiser kroppens karbohydrater, lipider og proteiner. Akkumulering av karbonmonoksid, metan og nitrogen gjør at hvalen eser opp. Når trykket blir for stort, må gassen ut gjennom blåsehull, munn og anus. En spermhval har veldig trange kroppsåpninger.» Hun så på Ruse, som strevde med å la være å smile. Hun kremtet. «De skal holde vannet ute på to tusen meters dyp.»

«Du skulle ikke vært politi», sa Ruse. «Du skulle vært marinbiolog.»

«Jeg vet det», sa Tuva, svelget og tørka vekk en tåre med baksiden av hånda.

«Det er bare en fisk», sa Ruse. «Slapp av.»

«Det er et pattedyr», sa Tuva og satte de grønne øynene i kollegaen. «Som deg og meg.»

Ruse stakk begge hendene i været. «Hva døde den av, naturlige årsaker?»

«Oljedirektoratet har gjennomført seismikkskytinger i flere år i hvalens matfat utafor her.» Kommunens mann meldte seg på. «Mange blir drept med det samme fordi de blir skremt og stiger for kjapt til overflaten så de får dykkersyke, andre sulter i hjel fordi blekksprutene har forsvunnet. Jeg holder en knapp på seismikken.»

«Der kom den», sa Ruse. «Legg skylda på oljenæringa.»

«Hva blir det?» sa kommunens ekspert på strandet hval og dro baksiden av hånda over en solbrent isse. «Tauing? Sprenging? Graving?»

«Erfaringen min på området er begrenset», sa Tuva. «Du bestemmer.»

«Skal vi ikke tilkalle en forsker først?» Ruse hadde hvite tresko med nagler på føttene og strevde med å holde balansen på de runde steinene. «Kaste bort litt offentlige midler på å prøve å finne ut hva den døde av?»

«Hun er på vei», sa Tuva og sjekket telefonen.

«Hva pleier dere å gjøre?» sa Ruse henvendt til mannen i treningsdrakta.

«Vi tar den ved høyvann, tauer den ut på havet og skyter hull i den med rifle, punkterer jævelen, da synker den. Klarer vi ikke å dra den ut, må vi tilkalle Kystvakta. Hvis de heller ikke klarer det, må vi enten bare la den ligge og råtne og la åtseldyra gjøre jobben, eller grave den ned her, på stranda.»

«Er ikke det en helvetes jobb?»

«Jeg har gravemaskin. Jeg låner den av idiotene som bygger golfbane der borte på Sandøya.» Han pekte vestover.

«Når blir det?» sa Tuva.

Han så på telefonen sin, trykket på noen taster. «Det blir ikke i morra, ikke i helga, så da snakker vi mandag, eller iallfall en gang i løpet av neste uke.»

En kvinne med langt, mørkt hår under ei brun ullue, shetlandsgenser og solbriller med blått speilglass trosset politisperringen og kom bort til dem. Hun holdt et kamera med en diger telelinse i hendene. Hun var andpusten, snakket norsk med sterk, fransk aksent, var omtrent på Tuvas alder og sa at hun var hvalforsker på Norwegian Orcá Survey og at hun hadde kontaktet Havforskningsinstituttet, men at de ikke hadde vist noen interesse for hvalkadaveret.

«Har de ikke lyst til å finne ut hva den døde av?» sa Tuva.

«Skal vi obduseré og finne dødsårsak, tar minst 48 timér», sa forskeren på klingende, skarrende fransk-norsk. «Da trenger vi masse folk, utstyr og maskinér. Ingen har plikt til å samlé informasjon når noen finnér en død hval i Norge, vi har ikke fast prosédyr.»

Tuva pekte på tre firkantede, små hull bak på hvalkroppen. «Hva er det for noe?»

«Jeg var her i dag morges, tok noen prøvér. Jeg sendér til Universitet i Oslo, men jeg får aldri noe svar.»

«Hva tror du har skjedd?»

«Vet ikké.» Hun slo ut med armene. «Den kan ha blitt påkjørt av skip, spermhval er sårbar for båtér når det var mørkt. Den kan ha svelget plastique, eller den kan ha blitt forvirret av bråk under vann, militærøvelsé, som gjør at de mister retningssans. Men det mest sannsynlig, er naturlig årsak. Hvalen som bor her, er gammel hann.»

«Den har et stort sår på ryggen», sa Tuva og pekte på et krater i huden to meter bak blåsehullet.

«Det kan jo tydé på at det var et skip», sa forskeren. Hun snufset. «Eller at den ble slått mot stein. Eller at en spekkhoggér tok en jafs.»

«Kan du si det en gang til?» sa Ruse.

«Hva da?»

«Spekkhogger.»

«Ikke bry deg om ham», sa Tuva.

«Spekkhoggér», sa den franske jenta.

«Vakkert», sa Ruse og blunket til forskeren. «Jeg elsker Frankrike.»

Tuva så på ham, det selvtilfredse svinet. Han flørtet, sto der og tøffet seg på sin selvnytende måte, stinn av småbyselvtillit.

«Dette er den femté vi finnér i år», sa forskeren. «I fjor fant vi ti. Norsk myndighet er helt uinteressert i strandet hval.»

«Kan den ha blitt drept av mennesker?» spurte Tuva.

Forskeren fikk et forvirret uttrykk i ansiktet. «Hvorfor skulle noen drepé en spermhval?»

«Jeg vet ikke», sa Tuva. «For penger?»

En flokk med ravner landet på kadaveret. De svarte fuglene hakket løs på området rundt blåsehullet og såret litt lenger bak mens de skrålte om kapp og jagde bort et par sildemåker og noen kråker som gjorde halvhjertede forsøk på å tilrane seg føde fra den eneste tilgjengelige kilden på skrotten. Tuva så på det stolte dyret, redusert til en haug med råtnende kjøtt og spekk, kjente en kribling i føttene som steg oppover i kroppen. Hun gikk bort til en stor stein, sank ned på knærne bak den, ute av syne fra de skuelystne, stakk fingeren i halsen og lot frokosten sprute over de svarte, brune og grå rullesteinene som ville ligge en meter under vann ved flo sjø.

Selvpåført koma

SAMME DAG, KLOKKA fire på ettermiddagen, satt advokat Leonard Vangen i selvpåført koma foran i Widerøe-propellflyet på vei til Svolvær fra Gardermoen via Bodø. Han var iført grønn sovemaske på hodet, kortermet skjorte, slitte jeans med hull på knærne og lave Doc Martens-sko med kraftige såler. Til høyre for seg hadde han en skallet nordlending i dress og slips og medisinsk munnbind, til venstre en spedbygd, asiatisk kvinne med kritthvit dunjakke, ravnsvart hår og gul ansiktsmaske i fløyel.

Tretti milligram diazepam i blodet. Ikke så mye at han sovnet eller mistet taleevnen, men akkurat nok til å få virkeligheten på avstand og fjerne den verste kløa.

Han var ikke stolt av det.

Pilleforbruket hadde skutt i været i det siste. Han visste at det var en høy pris å betale i den andre enden, men i disse forvirrende tider valgte han å leve i nuet.

Fire år hadde gått siden den lumre høstdagen på plattingen da Anita Fostervold fortalte ham at hun var gravid, at hun ville beholde barnet og at han kunne gjøre «akkurat som han ville».

Hun hadde presisert at dette var hennes avgjørelse, og at hun ikke forventet «noe som helst» av ham.

Femtito år gammel og ufrivillig, nybakt far. Hva gjør man?

Han droppet sykehus og fødsel, men ellers hadde han vært der. Han hadde besøkt den lille jenta minst en gang i måneden siden hun ble født, sittet barnevakt i leiligheten på Sagene når Anita var på byen med venninner eller andre menn. Da følte han seg atten år gammel igjen, som et fjols som hadde tråkket i salaten og måtte lære seg å leve med konsekvensene. Han famlet etter farsfølelsen, følte ingen direkte forbindelse til den lille skapningen i barnesenga, ingenting som minnet om den ufiltrerte kjærligheten han hadde følt for sine nå voksne barn, Willy og Siri, den gang for over tjue år siden.

Men det kunne han ikke si til noen.

Han fortsatte å fortelle seg selv at den rene kjærligheten og farsfølelsen ville komme.

Alt blir lettere når Sara blir større.

Da flyvertinnen sneiet forbi, stakk han en pekefinger i været og ba om en flaske rødvin. Den asiatiske kvinnen lente seg bakover og stirret på ham med forakt over designermaska.

For åtte måneder siden hadde Anita ringt for å informere ham om at hun hadde tatt med seg Sara og flyttet til Lofoten. Ingen spørsmål, ingen unnskyldninger, ingen forklaringer, bare en opplysning. Hun hadde fått låne et lite hus i hagen til broren Bills nyåpnede surf camp på Unstad, på yttersida av Vestvågøy, og det var der hun skulle bo. Hvor lenge visste hun ikke. Han var velkommen når som helst. Det var bra at Sara kjente faren sin, sa Anita, men hun hørtes ikke helt overbevist ut, mer som om hun leste fra en manual for nybakte alenemødre. Da Leo spurte hvorfor hun skulle flytte til Lofoten, hadde hun svart med et spørsmål: «Hvorfor ikke?»

Han lente seg halvt over den maskebefengte kvinnen for å se ned på øyene, havet, sandstrendene og de taggete, svarte fjellene. På avstand virket alt sammen så vakkert, harmonisk og ukomplisert, og av grunner han ikke fikk tak i, gjorde det ham trist. Han tømte vinglasset, lente seg bakover i setet, tok på seg sikkerhetsbeltet og trakk sovemaska ned over øynene.

Sara ville ikke engang huske disse besøkene når hun ble større. Så hva var egentlig poenget? Hvem gjorde han det for?

Han hadde stilt seg selv spørsmålet hundre ganger.

Det enkle svaret var at Sara ville få vite at han hadde vært der. Kanskje var det verdt noe? Hun ville i hvert fall vite at hun hadde en far som ikke ga faen. Eller var det bare det at han visste at han ikke kunne leve med seg selv hvis han lot det fare?

Alt blir lettere når Sara blir større.

Han plukket opp kofferten fra bagasjebåndet og spradet ut av den ynkelige terminalen og inn i et vårlig Lofoten badet i solskinn. Hvite skyer drev over det turkise lerretet, en mild bris inn fra havet duftet tang, salt og tørrfisk og kjælte med det grå ansiktshåret hans, som hadde vokst seg stort og vilt i løpet av pandemien som aldri tok slutt. Han tok på seg de polariserte solbrillene og lot blikket skli over de snødekte fjelltoppene i det fjerne, ut på det blåsvarte havet og fuglene som fløt på det og kretset over det. Han trakk sjølufta dypt ned i lungene.

Noe med dette stedet, noe med øyer, de var egne universer, ga ham en vag følelse av å få en ny sjanse.

Han leide seg en gul Toyota, og satte kursen mot hotellet i Henningsvær med Eagles på spilleren og noe som minnet om et smil om munnen, passerte skiltet som ønsket velkommen til Svolvær. Noen hadde malt en tynn strek over «Lofotens hovedstad» og skrevet «Lysets by» i stedet. Han så for seg møtet i bystyret, den opphetede diskusjonen og vedtaket, smilte i skjegget og kikket opp på Svolværgeita, som raget 350 meter over byen.

Svolvær var en levende turist-, fiske- og industriby. Gamle båtbyggerhaller i bølgeblikk med rustne tak, nyere bygg av glassfiber og plast i ymse farger. Langs brygga lå små trehus blandet med nybygde funkiskasser og leilighetsgårder i tre, glass og stein. Havna var full av båter i alle størrelser: små fritidsbåter av plast, middelstore sjarker og rektangulære fabrikktrålere av stål. Ute på Svinholmen, på den andre siden av havnebassenget, sto rødmalte rorbuer tett i tett sammen med stativer fulle av torsk og torskehoder som hang til tørk i sola og vinden. Han hadde lest en sak på Lofotposten.no om at fulle turister på vei hjem fra pub plukket tørrfisk ned fra hjellene for å ta selfier med dem, at det visstnok var et problem.

Slik var det neppe nå.

Selv om reiserestriksjonene var opphevet, glimret turistene fra Europa, Asia og USA med sitt fravær. Turistnæringen i Lofoten måtte satse på nordmenn nå, hengekøyebrigaden, og de kom ikke før skoleferien begynte i slutten av juni.

Ved Rørvikstranda tok han av fra hovedveien og kjørte utover mot Henningsvær. Han rullet ned vinduet, og kupeen ble fylt med lukta av salt hav og råtten tang.

Ikke en båt å se på vannet.

På vei over den siste broa før byen, passerte han fire fjellklatrere i jordfargede klær, to jenter og to gutter, med taukveiler over skuldrene og langt, krøllete hår stikkende ut av klatrehjelmene. Så unge og levende og fulle av håp, sikkert nettopp besteget en fjelltopp, gikk der og smilte med hele kvelden og livet foran seg, lykkelig uvitende om all dritten som lå og ventet på dem rundt neste sving.

Han kjørte ut på brygga og parkerte bilen på den tomme parkeringsplassen utenfor Galleri Lofoten, steg ut og skannet omgivelsene.

En isende vind fra sjøen blåste tvers gjennom dunjakka, rett gjennom huden, inn i kroppen. En tjeld virret rundt på grusen og peip. En hund bjeffet. Han kjente at han skalv.

Henningsvær var fredet nå. Kaviarfabrikken var blitt kunstgalleri. Instagram- og friluftselskende hippier fra Oslo og Mellom-Europa drev kafeer i de gamle båthusene langs den naturlige kanalen som delte byen i to. Det var fortsatt noen autentiske fiskere igjen i havna, store og små båter som slikket sårene etter det årvisse lofotfisket etter skrei som var slutt for en måned siden, en mislykket sesong der torsken aldri kom inn i Vestfjorden. Det hadde skjedd flere ganger de siste åra. Noen la skylda på varmere havtemperaturer som følge av klimaendringer, andre skyldte på naturlige variasjoner.

Normalt skulle Henningsvær vært full av unge folk fra hele verden på denne tiden av året: fest og moro, vorspiel og nachspiel, kopulering i buskene, tørka tang i pastaen og marihuana til frokost.

Men nå var det stille. Ikke en kjeft noe sted.

Han gikk inn på Bryggehotellet, ingen i lobbyen, ingen i restauranten. En østeuropeisk jente med altfor mye sminke ga ham kortet til et rom han hadde bodd på før. Han gikk opp trappa til andre etasje og låste seg inn, la kofferten på senga, åpnet den og famlet seg fram til flaska med Fernet Branca mellom sokker og underbukser, tok en slurk, satte flaska på nattbordet, la seg på senga og lukket øynene.

En halv time senere våknet han av at mobiltelefonen ringte. Det var Rino Gulliksen som ønsket ham velkommen til Lofoten. De avtalte å møtes klokka tolv dagen etter på brygga i Napp.