Erika Fatland

ENGLEBYEN

Historier fra Beslan

© 2023 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Layout: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsillustrasjon: Katinka Hustad

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS, Trondheim

ISBN: 978-82-489-3460-8

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Til Beslans tapre mødre

Forord til ny utgave

I Beslan møtte jeg Vladimir Putin for første gang. Jeg møtte ham aldri personlig, men han var til stede daglig, i samtalene med mødrene som hadde mistet barna i terrorangrepet, han var til stede i deres tårer, i deres raseri, i deres fortvilelse og i deres mange spørsmål.

Før terroraksjonen i 2004 hadde Putin vært en populær mann i Beslan. Dette endret seg diametralt i ukene, månedene og årene etterpå.

I 2004 var Putin fremdeles en relativt populær president i Vesten. Med årene har synet på den russiske presidenten gradvis endret seg, også hos oss – skjønt inntil nylig gjorde man unntak for det meste som hadde med handel og idrett å gjøre. Vestens ledere lukket beleilig øynene mens de signerte den ene gassavtalen etter den andre.

Forvarslene om hva slags regime som lå i støpeskjeen i Kreml, var mange. Beslan var et av de første. Under håndteringen av gisseldramaet viste Putin for hele verden hva slags leder han var, hva han var i stand til og hva som var hans prioriteringer.

Etterpå slo Putin politisk mynt på tragedien. Han brukte terroraksjonen som påskudd til å stramme inn på valglovene og avskaffet lokalvalg av guvernører i republikkene. Disse skulle fra nå av utnevnes av presidenten personlig – av hensyn til landets sikkerhet. Med dette tok Putin det første, store steget i autoritær retning, men Vesten fortsatte å lukke øynene.

Noen måneder etter tragedien i Beslan marsjerte ukrainerne for første gang ut på Majdanplassen i Kyiv for å protestere mot valgfusk. De vant frem, og det ble avholdt en ny valgomgang. I Kreml fulgte man utviklingen med stor bekymring. I sin årlige TV-tale til folket våren 2005 omtalte Putin Sovjetunionens oppløsning som det 20. århundres største geopolitiske katastrofe.

Putin har aldri lagt skjult på hvem han er eller hva han står for.

Det var vi som ikke ville se.

Oslo, den 1. august 2023

Erika Fatland

Forord

Ved avkjørselen til Beslan ventet en hel, liten velkomstkomité. Tre menn og en kvinne stod oppmarsjert ved siden av en sliten, gullfarget Toyota og en hvit Zjiguli. To av mennene var iført identiske, mørke dresser, begge med innlagte skulderputer, som for å forsterke deres firkantede kroppsfasong. De lignet to kjøleskap i sort. De var begge over sin beste alder, enda jeg i kontrakten var blitt lovet «veltrente menn ved god helse på maks 45 år». Kvinnen, på sin side, var slank og kortklippet. Hun hadde på seg solbriller og sorte skinnbukser. Under den korte jakken hadde hun en trang T-skjorte, også den sort.

«Det må jeg si!» mumlet Eric fra Den internasjonale Røde Kors-komiteen da han fikk øye på følget. Fra baksetet plystret en av franskmennene.

«Quelle femme!»

Jeg samlet sammen tingene mine og tok farvel med hjelpearbeiderne som jeg hadde møtt kvelden i forveien. Eric og franskmennene ønsket meg lykke til. Så rullet den hvite minibussen ut på veien igjen, tett fulgt av en annen buss av samme type. I den satt tre væpnede vakter i khakifargede uniformer. Alle veltrente og i sin beste alder. Et par timer til, og de ville være fremme i Groznyj. Min reise endte her.

Det var over 40 grader og luften var tørr og stillestående. I horisonten så jeg Kaukasus’ snødekte fjelltopper, disse toppene som nesten «går i ett med de hvite skyer på himmelen», som Knut Hamsun skrev i sin reiseberetning I Æventyrland. Oplevet og drømt i Kaukasien (1903). Her nede var landskapet grønt og flatt.

De to sortkledde mennene klemte seg sammen i forsetene på den lille Zjigulien, mens jeg og kvinnen som skulle være guiden min de neste dagene, satte oss i baksetet. De store mennene virket underlig malplasserte i de smale setene. Vova og Rusik het de, hadde pistol i beltet og forsnakket seg ikke. Deres oppgave skulle være å passe på meg, dag som natt, de neste tre månedene.

Mairbek, lederen for sikkerhetsselskapet, fulgte etter i den gullfargede Toyotaen. Slik ble jeg eskortert til Vladikavkaz, hovedstaden i Nord-Ossetia, denne solfylte sensommerdagen 2007. Av sikkerhetsgrunner kunne jeg ikke bo i selve Beslan, som ligger omtrent en halvtimes kjøretur fra Vladikavkaz. Det var første dag av mitt feltarbeid i sosialantropologi, og situasjonen føltes lettere absurd.

35 timer tar reisen hit med tog fra Moskva, og om man ikke er «i æventyrland», har man utvilsomt skiftet realitet. Her virker designerbutikkene og de sorte, skinnende Mercedesene fra Moskvas gatebilde som forestillinger fra en fabelverden. Her er det ingen trafikkorker, ikke engang trafikklys. I grøftekantene beiter esler og knoklete kyr. Slett ikke alle veiene er asfalterte, og den vanligste biltypen er fremdeles Zjigulien, sosialismens rullende flaggskip.

Vi kjørte forbi en rekke militære kontrollposter og noen dorske saueflokker. Idet vi krysset elven Terek ble landskapet mer urbant. Grå blokker og fargerike skilt med kyrilliske bokstaver preget de slitte gatene. Vladikavkaz er en liten by etter russisk målestokk, og det tok ikke lang tid før vi var fremme i sentrum.

Men veien hit hadde vært lang.

Da jeg første gang fortalte veilederen min ved universitetet i København om planene om å dra til Beslan, svarte han at det måtte jeg ikke finne på.

«Så farlig kan det da ikke være?» mente jeg.

Han svarte med å sende meg til en av Danmarks fremste Kaukasus-eksperter, Helen Liesl Krag. Hun innledet samtalen med å rulle ut et stort kart over skrivebordet.

«Her er Beslan,» sa hun og pekte med kulepennen. «Og her, få kilometer unna, ligger Ingusjetia, hvor det er meget urolig og ustabilt. Det er den farligste republikken i Russland for øyeblikket. Og her, ved siden av Ingusjetia, bare noen mil fra Beslan, ligger Tsjetsjenia. Det behøver ingen nærmere introduksjon.»

Helen så alvorlig på meg.

«For det første er det et farlig område for en ung kvinne. Det har vært kidnappinger der. For det andre er det vanskelig å få visum. Selv får jeg ikke visum til Russland lenger, bare fordi jeg har skrevet denne ene boken om Nord-Kaukasus. De liker ikke at man skriver noe som helst derfra. Jeg får kanskje turistvisum for en helg, men det er alt,» forklarte forskeren. «Regelmessig kommer det innom en mann fra den russiske ambassaden for å forhøre seg om hva jeg sysler med for tiden,» la hun til. «Det er latterlig, men slik er det.»

Helen hadde rett. Det var vanskelig å få visum. Etter mye frem og tilbake lyktes det meg å få en stilling som frivillig for Russisk Røde Kors, som på det tidspunktet fremdeles drev et rehabiliteringssenter i Beslan. Vova og Rusik, de to firkantede livvaktene, var en ufravikelig betingelse i stillingsbeskrivelsen – ifølge Røde Kors’ statutter må alle utenlandske medarbeidere som oppholder seg i konfliktområdene i Nord-Kaukasus, ha væpnede vakter.

I skrivende stund er det snart syv år siden de tre septemberdagene som satte den lille, nordossetiske byen Beslan på verdenskartet. Om morgenen den 1. september 2004 tok en gruppe terrorister over 1100 mennesker, flesteparten kvinner og barn, som gisler ved Skole nr. 1. Gisseldramaet fikk en blodig avslutning den tredje dagen. 333 mennesker, hvorav 186 barn, ble drept under terroraksjonen.

TV-bildene fra Beslan gjorde inntrykk. Terroristene ble fordømt av myndigheter over hele verden, det ble arrangert sms-aksjoner i sympati med ofrene og folk tente levende lys i vinduene til minne om barna som ble drept. Tusener av brev og gaver fra hele verden ble sendt til Beslan. Men etter hvert som ukene gikk, avtok interessen og journalistene reiste hjem. Kameralinsene zoomet inn på andre skjebner og ferskere nyheter overtok skjermene. I Beslan hadde de nettopp gravlagt sine døde.

Hva skjer når alle journalistene har dratt hjem? Hvilke ettervirkninger får en slik dramatisk og voldelig hendelse på sikt i et relativt lite lokalsamfunn? Og hva skjedde egentlig den 3. september 2004? Mye er fremdeles uklart rundt gisseldramaet i Beslan. Var det en av terroristenes hjemmelagde bomber som gikk av, eller var det, som mange av de tidligere gislene mener, spesialstyrkene som skjøt først? Og hvem var egentlig terroristene?

Denne boken er basert på to lange opphold i Beslan høsten 2007 og våren 2010, samt intervjuer i Moskva og St. Petersburg. Det første oppholdet ble gjennomført i samarbeid med Russisk Røde Kors og Det Internasjonale Røde Kors-forbundet, i tråd med deres sikkerhetsreglement. Mot at jeg tok over undervisningen for barn i engelsk om ettermiddagene, fikk jeg delta i alle samlingene på senteret, og jeg fikk også være med de ansatte på hjemmebesøk til familier som var berørt av terroraksjonen. Dette oppholdet dannet utgangspunktet for masteroppgaven min i sosialantropologi, «Skole nr. 1. Beslan tre år etter terroraksjonen.»

Siden jeg alt kjente området og hadde kontakter, gjennomførte jeg den siste reisen til Beslan i privat regi og på turistvisum. I tillegg til disse to lange feltarbeidene, har jeg gransket rettsprotokoller, avisartikler, bøker og etterforskningsrapporter; alt for å forsøke å komme til bunns i hva som egentlig hendte de tre septemberdagene i Beslan.

Dette er beretningen om hva som sannsynligvis hendte. Samtidig er dette fortellingen om hvordan et helt samfunn er blitt endret for alltid.

De av personene i boken som ikke er nevnt med etternavn, har selv bedt om ikke å bli identifisert med fullt navn. I enkelte tilfeller har jeg endret fornavnene også.