Averil Kenny

MYSTERIET VED LAKE EVELYN

Oversatt av Elisabeth Haukeland, MNO

© Text copyright Averil Kenny © 2022

Originally published in the UK by Zaffre, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London.

The moral rights of the Author have been asserted.

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2024

Originalens tittel: The Girls of Lake Evelyn

Oversetter: Elisabeth Haukeland

Omslagsdesign: Debbie Clement

Omslagsbilder: © Ildiko Neer/Trevillion Images/Shutterstock

Tilrettelegging av omslag for norsk utgave: Trygve Skogrand

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-3599-5

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som innmating eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Til pappa – melkebonde, historieforteller, hjertets veileder.
Og mamma – forretningskvinne, sanger, bestevenn.

DEL ÉN

«Flykter, forfulgt av en bjørn.»

William Shakespeare

KAPITTEL ÉN

EN BRUD PÅ RØMMEN

Juni 1958

En fjellvei i North Queensland

Frontlysene til én eneste bil – en hvit Jaguar kabriolet – lyste opp den mørknende fjellsiden, som en fallen stjerne som kjempet seg oppover mot himmelen igjen. Sportsbilen svingte mellom det loddrette fjellet og det spektakulære stupet så grusen sprutet under hjulene, og motoren jobbet hardt. Det var seks hundre og tretti svinger i fjellveien, og den var så smal og svimlende at trafikken bare kunne gå i én retning, til bestemte klokkeslett og via bemannede veibommer.

Konglepalmer og ragende eukalyptustrær klamret seg til den steinete ravinen, men noe autovern fantes ikke. Langt der nede bølget et uendelig teppe av topper og daler.

En ung kvinne satt bøyd over rattet, myste gjennom tårene og spente seg hardt i hver eneste hårnålssving. Draktskjørtet var krøllete og bar preg av reisen, og de gyllenblonde bølgene som så omhyggelig var blitt lagt i håret for tre dager siden, var for lengst flatet til av lummer luft og billige hotellputer. Ørene protesterte mot stigningen, og det vrengte seg i magen, men hun kjørte videre, skrenset og parerte, pisket frem av en indre stemme: videre, videre, videre.

Det var ingen vei tilbake for Vivienne George. Hun hadde ødelagt alt.

Sammenkrøllet i fotbrønnen på passasjersiden lå utallige uferdige brev, skrevet i hvilepauser. Alle var variasjoner av samme bønn:

Kjære mor, tilgi meg –

Det er et ulykkelig valg, et jeg ikke kan gjennomføre.

Du kan ikke tvinge meg til å gifte meg med ham, og jeg vil ikke tvinge meg selv.

Jeg må få være fri til å finne ut hva jeg vil.

For én gangs skyld, vær så snill, la meg få velge selv.

I passasjersetet sto vesken med brudeutstyr og en bryllupsgave – den eneste som ikke var pakket ut. Hun hadde i det minste spart moren for å sende tilbake denne ene gaven.

Vivienne kastet et åndeløst blikk i bakspeilet, på de mørke krokene i kjølvannet av bilen. Hun dro opp jakkekragen, hun klarte ikke å fri seg fra følelsen av at selve ekteskapet var blitt til et mørkt beist som stormet oppover fjellsiden etter henne.

Men det var ikke mulig at noen fulgte etter henne opp fjellet. Bilen hennes var den aller siste som passerte den nedre bommen før den ble stengt for trafikk oppover i flere timer. Og planen som en gang hadde virket så vanvittig, hadde nesten nådd senit.

Hun hadde lagt et halvt kontinent og en bevoktet fjellovergang mellom seg og den forsmådde brudgom – Howard Woollcott III, rettmessig arving til Woollcotts vinmakerdynasti. Men hvordan skulle hun noensinne kunne løpe fra vanæren hun hadde brakt over seg selv?

Vivienne så igjen for seg de kritthvite, gullpregede bryllupsinvitasjonene, som var sendt til alle som betydde noe i australsk næringsliv, politikk og akademia.

Fru P.M. George inviterer ærbødigst NN i bryllupet til sin eneste datter, Vivienne Aster …

Stønnet hennes ble til en sjokkerende guttural lyd. Årets sosietetsbegivenhet 1958, som hadde vært planlagt i et helt år, helt siden Howies flotte og svært offentlige frieri på Woollcotts vinterball, var lagt i ruiner – kvelden før bryllupet.

Hele sitt liv var Vivienne blitt strengt oppdratt til å tenke på fasaden og unngå skandaler og tap av sosial status – formaninger hun lydig hadde fulgt, helt til i ellevte time av sin tilværelse som ugift, da hun endelig oppdaget at hun ikke maktet å adlyde én eneste dag til, ikke én eneste time.

KAPITTEL TO

FASADEN REVNER

Tre dager tidligere

Centennial Park i Sydney

Den siste kvelden av sitt liv som ugift ønsket Vivienne George bare at hun kunne forsvinne i løse luften. Etter en sen middag bestående av tynn suppe og anstrengt konversasjon hadde moren, Geraldine, gått rett til påkledningsværelset sitt for å begynne på et langt, elegant toalett før den store morgendagen.

Den store dagen til brudens mor, sydet Vivienne da hun gikk på tå forbi Geraldines hardt lukkede dør. Sant å si var morens dør egentlig aldri åpen for henne. Hun så henne for seg der inne, der hun med varmespoler i håret smurte tykt på med alskens kremer og midler og omhyggelig fuktet plastrene som skulle glatte ut eventuelle rynker som måtte våge å vise seg på en så uhyre viktig kveld. Så mange timer av livet hun brukte på å se ut som hun hadde levd kortere.

Vivienne smatt inn i salongen, der bryllupsgavene sto pent på rekke og rad på lange bord. Alle var pakket ut og oppført på lister, og de høflige takkekortene var allerede underskrevet med «Mrs. Howard Woollcott».

Hun hadde gitt opp sin egen identitet, allerede før hun var gift.

Hun gikk langsomt mellom bordene og lot hendene lett berøre sølv og gull, krystall, venetiansk glass, skimrende perlemorshåndtak og gullkantet benporselen. Fra det utsmykkede taket i presset tinn kastet en stor lysekrone et glitrende lys over skattene. Alt dette kunne like gjerne ha vært byttet fra et sjørøvertokt.

Men hvorfor føltes det som det var hun selv som ble frarøvet alt av verdi i livet?

Panikken veltet opp i halsen til Vivienne, og en bølge av svimmelhet rev henne nesten over ende. Hun grep bordet så alt glasset ristet, og ba en stille bønn om at anfallet måtte gå over.

Disse anfallene – raptusene hennes – var blitt stadig hyppigere og mer langvarige. Moren hadde gått hardt i rette med Vivienne for at hun skjemte seg ut på den måten. Raptusene var ikke noe hun ble rammet av eller måtte utstå – nei, de var noe som kom fra henne.

Det var ukledelig, sa moren.

Men det var jo tanken på å skulle bli Mrs. Howard Woollcott som fikk Vivienne til å steile, i kropp og sjel! Kunne de ikke utsette bryllupet, hadde Vivienne bønnfalt, til hun var helt sikker på at det virkelig var dette hun ville?

Moren hadde snudd den slanke ryggen til og mobilisert jernviljen sin mot Viviennes forpinte bønn. I stedet for medfølelse tilbød hun datteren et glass med Dr. William’s Pink Pills. For den nervøse hodepinen din, sa hun.

Det var ikke Viviennes hodepine moren ville få bukt med.

Denne raptusen var den verste hun noensinne hadde hatt – hun trodde hun kom til å brase rett inn i bordet. Hun famlet blindt etter en stol, senket seg ned på den og hvilte pannen i hendene.

«Det går bra,» trøstet hun seg selv mellom korte, besværlige åndedrag. «Det kommer til å gå bra. Snart er det over.»

Men det var ikke sant. Morgendagen var bare begynnelsen. Etterpå ville det aldri være over – ikke før hun ble satt fri av døden selv.

Hun ble revet ut av sin egen trøstende hvisking av en susende, langt mindre beroligende lyd: raslingen i morens morgenkåpe.

Hun løftet langsomt hodet og visste allerede at det var hardhet hun kom til å finne i morens blekblå øyne, men hun håpet likevel på noe som lignet medfølelse, eller i det minste vennlighet.

Kanskje var det bare passende at hennes verste anfall hittil skulle frembringe morens kaldeste raseri. Geraldine presset leppene sammen så linjene hvitnet.

«Reis deg.» En hard, hvesende kommando mellom sammenbitte tenner. «Dette skal jeg ikke ha noe mer av. Du er en kultivert ung dame i ferd med å gifte deg inn i en av landets fineste familier. Oppfør deg deretter.»

Pustingen til Vivienne ble til hiksting.

«Reis. Deg.»

Hun skjøv seg opp. Bak ryggen famlet hun etter bordplaten med slanke fingre.

Geraldine gikk over gulvet med myndige skritt og gyngende hårruller. Vivienne ble innhyllet i duften av morens parfyme, Arpège – det nærmeste hun noensinne kom en berøring. Hun blunket raskt.

Geraldines store skjønnhet – som hun motvillig hadde gitt videre til datteren – var på nært hold bare skjemmet av fine linjer og noen sølvgrå tråder i de blanke, blonde lokkene. Geraldine hadde ikke akseptert noe av det, selv om det var uunngåelig.

Vivienne stirret fortvilet på moren.

Kinnene til Geraldine ble enda strammere. «Jeg sa at du skulle slutte med dette.»

Hjelp meg å slutte med det! Jeg trenger mer tid til å tenke igjennom alt dette ordentlig, før jeg forplikter meg for livet.

Viviennes hånd for opp til halsen, der stemmen hennes ville ha kommet fra hvis det ikke var for den raskt voksende panikken.

Snakk, befalte hun seg selv.

«Jeg er ikke … lykkelig.»

«Slutt å mumle.» Geraldine ba henne egentlig ikke om å snakke høyere eller tydeligere, men snarere om å holde opp.

«Mor, jeg er ikke lykkelig.»

Geraldines blikk flakket rundt i rommet som på refleks, for å se om noen kunne høre dem. «Ikke lykkelig?» Et vantro fnys.

Vivienne ristet ørlite på hodet. «Jeg er veldig ulykkelig.»

«Utakknemlig, mener du! Du som har alt en kvinne kan drømme om, og alt det du har fått en så fin utdannelse for.»

«Ikke … alt.»

Geraldine lot blikket sveipe over de oppstilte gavene. «Hva mer kan du vel ønske deg?»

Stemmen til Vivienne ble til en hvisking. «Jeg … vet egentlig ikke.»

Jeg vet bare at jeg aldri har fått det. Ikke av deg, ikke av den mannen jeg skal gifte meg med, ikke av selve livet.

«Jeg har aldri hørt slikt nonsens og manglende klasse.» Geraldines blikk var nådeløst. «Howard er en god mann.»

Og det var han sikkert. Vivienne hadde egentlig ingenting usnakket med Howie, men hun hadde heller ikke det minste snev av varme følelser for ham lenger.

«Han vil gi deg alle privilegier du noensinne har kunnet drømme om. Sikre fremtiden, for deg og for dine barn. Gjøre deg til kvinne.»

«Men jeg elsker ikke Howie.»

«Du er så naiv! Hvem som helst kan bli forelsket – men svært få kan gifte seg inn i de øvre samfunnslag. Ekteskapet er et taktisk valg som tas etter hvor smart og ambisiøs du er. Og du har valgt deg en fremtid som overgår alt. Du vil ganske enkelt bli glad i Howard etter hvert, slik jeg ble glad i din far.»

Nei, far døde før du noensinne trengte å utvikle slike følelser. Og er det alt jeg har å se frem til – å leve lenger enn mannen min, med skjønnheten i behold?

Geraldines ansikt ble stygt og fordreid, som om hun intuitivt forsto hva datteren tenkte. Vivienne så på føttene sine, for hun holdt ikke ut å se slik blottlagt grusomhet. Men hun måtte prøve én gang til. «Jeg kan ikke gjøre det, mor. Du kan ikke tvinge–»

«Ti stille!» Et hves. «Dette er bryllupsnerver, og ikke noe annet. I morgen skal du stå der og fremsi ekteskapsløftene, smile til fotografene – og bli misunt av hver eneste kvinne i hele Sydney. Det er mitt siste ord om den saken. Skjønnhetspleieren kommer klokken seks – gå og legg deg.»

Vivienne så falden i morens morgenkåpe virvle av sted.

Hun kvalte et forpint rop og flyktet opp på takterrassen.

Utsikten med alle lysene i Sydney var praktfull her oppe, men det var ingen stjerner på himmelhvelvingen. Det hadde vært en regntung dag, og morgendagen skulle bli enda tristere. Regn på bryllupsdagen betydde lykke, sa moren. Men hva bar en flom av tårer bud om?

Der lungene hennes skulle ha vært, føltes det som om det bare var en tretønne, fullpakket med ull. Hun holdt hånden mot brystet for å forsikre seg om at hun virkelig pustet fremdeles.

Viviennes tanker hadde en tendens til å vakle hit og dit, og nå var de blitt til en malstrøm. Håpet om å bli satt fri i siste liten var helt knust. Så dum og feig hun hadde vært som ikke hadde prøvd å stoppe det hele tidligere. Hun hadde brukt så lang tid på å overtenke bekymringene sine at hun ikke hadde grepet muligheten til å endre kurs. Nå var selv ellevte time ute. Så brutalt å trekke Howie ned i en avgrunn av kaos – ekteskapet deres kom til å bli en misere, en bløff. Hun kom til å bruke resten av livet på å spille en rolle hun allerede avskydde. Tanken fylte Vivienne med overveldende frykt.

Hun kunne ikke gjøre det! Uansett hva som skjedde, kom hun ikke til å gå opp kirkegulvet i morgen, og hun skulle ikke gjennomføre bryllupsfrokosten. Hun måtte ringe Howie med én gang og si at det var slutt! Be ham fortelle det til moren, mens Vivienne skjelvende gjemte seg på rommet sitt.

Geraldine kom til å dra henne ut derfra igjen umiddelbart. Ikke etter håret – aldri en slik scene – bare iskaldt, moderlig raseri var tilstrekkelig. Vivienne hadde aldri hatt noe å stille opp med mot det.

Det fantes ingen utvei.

I gaten nedenfor sprutet det i rennesteinen av dekkene til en Jaguar som stoppet, litt på snei. Føreren hoppet ut, en smule ustø og med en blinkende sigarett i hånden. Han hadde vært ventet til middag, men var som vanlig fryktelig sen.

Vivienne ilte vekk fra terrassen.

Hun styrtet ned trappen, desperat etter å se ham igjen etter så mange måneder. Der var han – han tok av seg jakken i døren og snudde seg mot henne med det hengivne smilet hun hadde satt så stor pris på gjennom hele oppveksten.

Onkel Felix. Morens uforbederlige, ugifte bror. Det nærmeste hun hadde kommet å ha en far i livet.

Dessverre var han ikke så ofte til stede; han oppholdt seg i utlandet mange måneder i året for å handle med kunst og sjarmere kvinner. Men når Felix først var hjemme igjen, var det sin eneste niese han besøkte aller først. Omtenksomheten hans var en kjærkommen lettelse i et hjem som ellers var blottet for slikt. Hadde det ikke vært for at begge var pene og lyshåret og nokså like, var det faktisk vanskelig å tro at Geraldine og Felix var søsken i det hele tatt. De kunne ikke ha vært mer ulike av natur. Ingen andre hadde noensinne skjemt bort eller gitt etter for Vivienne slik som hennes kjære onkel gjorde, og hun hadde ikke lyst til å vokse fra det.

Men gaven han kom med til Vivienne denne kvelden, fikk henne til å stoppe opp. En bryllupsgave, elegant pakket inn i rød og gullfarget brokade. Hun gjettet umiddelbart hva det var: bryllupsportrettet som Felix selv hadde tatt i atelieret sitt for flere måneder siden. Kom alle gaver fra hennes kjære onkel til å være like lite spennende fra nå av?

Felix var ikke vant til at niesen ble skuffet, og den muntre forventningen hans forsvant. «Jenta mi – hva er det?»

Å, tonen hans! Hun brøt ut i lydløs gråt, med åpen munn. Med et forferdet uttrykk førte Felix henne ut på den mørke gårdsplassen mens han så seg over skulderen etter Geraldine. Han fikk henne til å sette seg ved kafésettet og stilte seg på kne foran henne.

Hun gråt og gråt, og det var ikke noe lavmælt eller vakkert ved det. Ansiktet hennes hadde sprukket, og hun klarte visst ikke å sette det sammen igjen. Felix uffet seg mildt og grep hånden hennes. «Vær så snill, fortell.»

Vivienne snudde seg vekk, kontrasten til morens uforsonlighet var uutholdelig.

«Da må du la meg gjette,» sa Felix. «Du gruer deg til bryllupsnatten? Du har hørt ting, og det virker ikke som det er noe for deg i det hele tatt.»

Vivienne dro til seg hånden med brennende kinn. «Onkel Felix!»

Han blunket. «Du trenger ikke være urolig. Howard har mer enn nok erfaring til å lose deg igjennom det.»

Hun begynte å reise seg, og Felix skjøv henne bestemt ned igjen. «Så, så, ikke vær så kokett og jomfruelig, nå som du snakker med favorittonkelen din.»

«Det er ikke … det. Jeg vil bare ikke være Howies kone. Jeg tror ikke jeg noen gang har ønsket det.»

«Litt av et tidspunkt du velger å fortelle dette på. Det er vel for sent nå?»

«Ingen har på noe tidspunkt latt meg si noe om tvilen min. Ikke engang mannen jeg skal gifte meg med – han vil ikke høre om følelsene mine. Howie forteller meg bare at det er normale ‘ungpikenerver’ – men det er det ikke! Howie virker … frastøtende på meg, Felix. Jeg har helt sluttet å være forelsket i ham. Jeg tror ikke jeg hadde noen ekte følelser i utgangspunktet – jeg aksepterte ham bare som det beste valget jeg kunne ta.»

«Han er ditt beste alternativ.»

«Det betyr ikke at jeg vil ha ham.»

«Du trenger ikke ville ha ham – det er jo bare for syns skyld. Men du burde virkelig ønske deg navnet hans, og formuen, og friheten den vil gi deg.»

«Friheten? Jeg kommer til å være fanget, i et ekteskap.»

Felix grep hånden hennes igjen. «Det er frihet å ha midler og anseelse som gjør at du kan skaffe deg alle de vakre tingene du liker, bli møtt med aktelse hvor du enn går, samtidig som du kan være utenlands halve året og nesten aldri trenger å se mannen. Kanskje du til og med kunne bli med meg på neste tur?»

Tønnebåndet rundt brystet strammet seg. Hun grep det hvite filigransarbeidet på stolen med skjelvende åndedrag.

Felix grep henne i skuldrene. «Stakkars jenta mi – bare se på deg!» Han strøk henne over kinnet. «Herregud, du er virkelig vettskremt.»

Hun sugde inn luft slik i mange lange minutter mens Felix stirret på henne med stigende bestyrtelse.

Etter en stund mumlet han, som om han klubbet det gjennom: «Saken er avgjort – du kan ikke gifte deg med ham.»

«Jeg sa jo at jeg ikke kan det.»

«Ja, greit.» Han kikket opp mot lyset som flommet ut fra andre etasje. «Da går vi og forteller det til Geraldine nå, sammen.»

«Jeg prøvde, for bare en time siden. Hun vil ikke ha noe av det – vil ikke høre snakk om det! Jeg kan aldri trosse henne!»

Felix lo bittert. «Det kan ikke jeg heller, jenta mi. Din mor er en hurpe av verste sort. Men hvis du vil trekke deg, må du gjøre det. Kom nå, så gjør vi det med én gang – vi får tak i henne mens hun står og napper følehårene på haken. Sammen er vi sterke, og alt det der.»

«Jeg kan ikke! Jeg vil heller dra og fortelle det til Howie selv.»

«Du kan ikke treffe ham kvelden før bryllupet.»

«Det blir ikke noe bryllup!»

Felix snøftet. «Da kan du jo treffe ham så mye du vil.»

Men Vivienne ble mer alvorlig for hvert sekund som gikk. Klarte hun virkelig å gjennomføre noe så dristig?

«Jeg drar nå, med én gang, til Howie.» Til Rose Bay Mansion – huset som også skulle ha blitt hennes når de kom hjem fra bryllupsreisen i Blue Mountains.

«Og så kommer du tilbake hit og forteller det til Geraldine?»

«Nei! Jeg må vekk fra mor. Jeg kan ikke … Jeg kan ikke være her når hun oppdager at bryllupet er avlyst, og langt mindre leve med henne i tiden etterpå. Hun kommer til å fornekte meg, eller enda verre – bære meg svinebundet til kirken!»

«Jeg kan ikke se at du har noe annet valg. Var ikke det en av fordelene med å gifte seg med Howard – at du skulle komme deg vekk herfra?»

Det kunne hun innrømme. Det første som slo henne da Howie gikk ned på kne i den overdådige ballsalen, til stormende applaus, var muligheten for å komme seg bort fra morens hus.

Panikken festet grepet enda mer. «Jeg har ikke noe sted å dra.»

Felix tappet med pekefingeren mot leppene. «Vi må klare å finne et sted der du kan bo i noen dager, til alt roer seg ned. Hva med forloveren din?»

«Deirdre?» Hun lagde en lyd som om hun holdt på å bli kvalt. Geraldine hadde valgt sin egen guddatter til den ærefulle oppgaven, fremfor de få bekjente fra kostskoletiden som Vivienne hadde foreslått. «Den sladrehanken har løpt rett til mor hver gang jeg har prøvd å påvirke – for ikke å snakke om forandre – den minste ting ved bryllupsplanene.»

«Har du ingen egne venner?»

«Ingen jeg kan stole på når det gjelder dette! Hvem vil vel bli involvert i en skandale?» Bryllupet til Vivienne George og Howard Woollcott III kom til å gå fra å være årets sosietetsbegivenhet til århundrets sosietetssjokk 1958. Bare tenk – en Woollcott som blir dumpet!

«Jeg må komme meg vekk, til et sted der ingen kan overtale meg til noe. Få avstand mellom meg selv og mor.»

«Du kunne vært hos meg, men du vet at Geraldine ville kommet sporenstreks. Da måtte jeg ha barrikadert ytterdøren, og så måtte vi ha levd som under beleiring! Dessuten reiser jeg snart igjen, så jeg kan ikke være her og ta meg av deg.»

Et hulk brast ut av henne. «Da bor jeg ikke hos noen! Jeg setter meg i bilen og kjører og kjører til jeg går tom for drivstoff, og så slår jeg leir i veikanten – hvor jeg enn ender opp!»

«Den tanken er ikke dum. Jeg visste det var en grunn til at jeg lærte deg å kjøre bil. Men du – hva med å fylle opp tanken igjen i stedet for å la den gå tom? Kanskje du rett og slett finner et hotell.»

«Det er akkurat det jeg skal gjøre! Jeg skal kjøre sørover–»

«Kjør nordover, mot Brisbane.»

«Nordover, da, og så skal jeg finne et sted der jeg kan bli værende en stund og virkelig tenke igjennom livet mitt.»

Felix klukklo. «Jeg anbefaler ikke de greiene der. Best å la all tenkning ligge til du er ferdig med å leve.»

Hele livet hadde Vivienne satt omhyggelig selvbeherskelse over alt annet, slik at hver eneste beslutning var nøye overveid og ble fulgt opp av grublerier. Hvor annerledes kunne ikke livet – lykken – ha vært dersom hun fulgte impulsene sine i stedet?

«Jeg skal rømme.»

«Det høres sånn ut.»

«Jeg kommer kanskje aldri tilbake.»

«Du vil nok raskt gå lei av tarvelige hoteller og den gemene hop.»

«Da finner jeg et privat sted å bo!»

Det rykket litt i hånden til Felix, som holdt hennes egen. Han la hodet på skakke, som om han hørte et rop langt borte. «Men for pokker. Hør her, nå må du ikke håpe på for mye, men det er mulig at jeg vet om et egnet sted …»

Nå var det hånden hennes det rykket i.

«Det er langt nok vekk fra din mor og det bombekrateret du er i ferd med å forlate. Et sted der du kan gjøre all den ‘tenkingen’ din.» Han satte opp et uttrykk av påtatt avsmak.

«Men hvor?» Hun klarte ikke å skjule åndeløsheten i stemmen.

«Vent nå litt – jeg vil ikke at du skal bli skuffet hvis det viser seg å være umulig. Først må jeg ta noen telefoner og ordne en del ting …»

Onkelen hadde kanskje ikke ment å gi henne så mye håp, men nå hadde hun fått det, og det vokste langsomt.

Felix gransket henne nøye, som om han vurderte hvor modig og kapabel hun var. Det virket som om han så noe i Vivienne som hun ikke følte selv. «Greit,» sa han, besluttsom nå. «Vi prøver på det. Jeg går opp og sørger for å distrahere Geraldine. Ser om jeg ikke kan muntre opp gamla med noen kveldsdrinker – Felix’ spesial. Du går og pakker litt ting –»

«Bryllupsreisevesken min har vært pakket i flere uker.»

«Da tar du den.» Han gransket henne fra topp til tå der hun sto i silkepyjamasen. «Den der er veldig søt, men har du noe annet å ha på deg når du kjører?»

«Reisedrakten ligger klar, ved siden av brudekjolen.» Så ironisk.

«Flotte greier. Og bilen min har full tank, så da tar du den.»

Sportsbilen, som Felix var så glad i? Det kunne hun da ikke! Felix hadde insistert på å gi henne mange flotte gaver i årenes løp, men dette var noe helt annet.

«Du må absolutt ta den,» sa han da han så uttrykket hennes. «Hva hadde du ellers tenkt å gjøre – stjele bilen til Geraldine?»

Hun rødmet. Moren hadde rett: Hun var så naiv som det gikk an.

«Du låner bilen min – som for én gangs skyld vil bli kjørt litt roligere – og da er jo begge jentene mine ivaretatt.»

Jo mer Felix tok styring over fluktplanene, jo modigere kjente Vivienne at hun ble.

«Kom deg av sted nå med én gang – dra rett hjem til Howard og knus hjertet til den stakkars fyren, og så kjører du videre til Brisbane. Jeg skal prøve å gi deg en times forsprang før din mor oppdager det.» Felix lot som om han grøsset. «Jeg vil at du skal ringe meg i morgen, så fort du har passert grensen. Da har jeg planlagt neste trinn for deg.»

Felix reiste seg og dro henne opp. Han kom nærmere og klemte de kalde hendene hennes. «Er du virkelig sikker på at du vil gjøre dette, jenta mi?»

Hun hadde aldri vært mer sikker på noe.

KAPITTEL TRE

SEN INNSJEKKING

Juni 1958

Atherton Tablelands

Mørket hadde innhentet sportsbilen. Nå var Vivienne på vei oppover, gjennom frodig grønske innhyllet i tåke, der pisketrostenes lokketoner kunne høres i den friske fjelluften.

På toppen av denne uendelig lange fjellveien ville hun passere den øvre veibommen – og så kunne hun gi gass og suse av gårde mot fristedet sitt. Et sted der hun kunne være til morens raseri hadde lagt seg, og skammen dempet seg. For én av de tingene måtte jo skje? Hun svingte hardt rundt den siste fjellveggen, og der var den øvre veibommen, rett foran henne. En kø av biler med glødende frontlys ventet på å få kjøre nedover.

Vivienne putret langsomt mot mannen ved bommen, som vinket henne igjennom. Hun rettet seg opp i setet med et innøvd, elskverdig ansiktsuttrykk og kjørte fremover.

Nesten forbi.

Men bomvokteren gikk ut foran panseret. Han åpnet notisboken sin og begynte å skrive ned registreringsnummeret. Hjertet hamret i brystet hennes da han gjorde tegn til at hun skulle veive ned vinduet.

Å, du godeste, hva vil han?

Vivienne dro skjørtet ned til knærne og rettet opp skuldrene. Bomvokteren bøyde seg og tittet inn under kalesjen. I vakthuset bak ham lød Perry Comos «Catch a Falling Star» fra en radio.

Hun trakk seg inn i det dunkle interiøret og svelget tvangsmessig. «God kveld,» sa han.

«God kveld, sir.»

«Siste bil opp fjellet i kveld.»

Hadde han virkelig fått henne til å stoppe bare for å si noe så åpenbart?

Høflighet forbyr ethvert uttrykk for ergrelse. «Det ser slik ut.»

«Var det noen problemer på veien opp?»

«Ingen i det hele tatt, takk.»

«Tok deg god tid, men. Alle disse folkene måtte vente på deg. Jeg skulle til å sende unggutten nedover, i tilfelle overoppheting. Damer bak rattet!»

En polert fremtoning sender pilen tilbake. «Ja, beklager.»

Bomvokteren gynget frem og tilbake på hælene. «Aldri sett deg passere her før – det ville jeg ha husket.»

«Jeg skal bare besøke familie.» Det var en løgn. Det var ikke en sjel som ventet på henne på det stedet hun skulle til.

Han plystret lavt. «Vel, vi ser ikke så mange sånne glamorøse berter her oppe.»

Vivienne skulle fornærmet til å sveive opp vinduet, men så gikk det opp for henne at mannen ikke mente henne i det hele tatt. Han klappet på bilpanseret.

Bomvokteren ropte over skulderen: «Bob! Du må komme og se på denne sportsbilen–»

En grovbygd skikkelse kom til syne bortenfor veibommen.

Hun blunket tårene vekk, mer kortpustet nå. «Beklager virkelig. Jeg må rekke en middag.»

Mannen stirret på henne og bet seg i leppen. «Hvor sa du at du kommer fra?»

Hun sank dypere, med lutende skuldre.

Bomvokteren fortsatte å stirre.

Bare la meg dra – vær så snill!

Et tut fra en bil i den nedadgående køen satte en stopper for bomvokterens funderinger. Han kremtet og rettet seg opp, og klappet på biltaket en siste gang.

«Best å se opp for ville dyr, frøken, det ville vært synd å få en diger kengurubulk i fronten på en sånn Hollywood-bil.»

Han gikk til siden og lot sportsbilen spinne videre. Vivienne så rett fremfor seg, med hevet hake og skjelvende hender på rattet.

I bakspeilet så hun strømmen av baklykter langsomt forsvinne rundt den første av en myriade svinger. Kjøreretningen var reversert, og ingen ville kunne ta henne igjen på i alle fall flere timer. Og ingen i hele verden, bortsett fra Felix, visste hvor hun skulle gjemme seg.

Det hadde blitt slik at hun ikke fikk snakket med Howie før hun flyktet. I alle fall ikke direkte. For da hun kom til Rose Bay, var ikke forloveden hennes hjemme engang. «Ute og feirer,» hadde husholdersken Wilma svart, dømmende og med snurpemunn. Ikke på grunn av Howie, langt ifra, men snarere fordi Vivienne så skamløst dukket opp etter middagstid på den måten, kvelden før bryllupet.

Vivienne hadde ikke blitt sluppet inn for å vente på ham, og hun ville uansett ha satt flukten på spill dersom hun hadde gjort det. Wilma hadde gitt henne en blokk skrivepapir med Woollcott-monogram, og så skrev hun til Howard i stedet. En kort beskjed, for å bryte forlovelsen.

Howie, jeg kan ikke gjøre det. Jeg vet at du har sett forandringen hos meg de siste månedene – selv om du hardnakket har fornektet det. Jeg er ikke den rette for deg. Jeg ville gjøre oss begge ulykkelige og skade navnet Woollcott i prosessen. Selv om handlemåten min er skammelig og feig, vil dette redde oss begge fra fremtidig katastrofe. Si til alle at jeg at jeg har hatt alvorlige nerveproblemer og har trukket meg tilbake for å hvile. Og vær så snill – si at du tilgir meg.

Hun lurte på om Wilma engang hadde ventet til sportsbilen suste ut av oppkjørselen, før hun åpnet det sammenbrettede arket.

Siden da hadde det føltes som hun hadde et kobbel med jakthunder i hælene hele tiden. Den prikkende følelsen av konstant forfølgelse var fremdeles like sterk, tre døgn og over to hundre mil senere.

Vivienne gasset på, oppover og nedover bakke på en bølgende grusvei, over bitte små elvebroer, forbi lysskinnet fra gårdshus langt borte – hele tiden forberedt på at en kenguru kunne løpe ut foran de sveipende frontlyktene.

Hvor var dette «Barrington Downs» som Felix hadde sendt henne til? Hadde hun kjørt seg vill? Kanskje han mente Barrington Tops, i nærheten av Sydney, og hun hadde vært for dum til å skjønne det på telefonen.

Det måtte ha vært den vanskeligste telefonsamtalen hun noensinne hadde tatt, da hun ringte fra et motell i Brisbane noen timer etter at bryllupsfrokosten skulle ha funnet sted, for å spørre onkelen hva hun skulle gjøre nå. Felix hadde vært hjemme hos seg selv og ventet på samtalen, takk og pris – men likevel. Hjertet hennes stoppet nesten da han svarte.

Felix utsto de hulkende samvittighetskvalene hennes en stund før han stilnet henne med en likeglad latter. «Du angrer egentlig ikke på dette, gjør du vel?»

Nei, det gjorde hun ikke. Hun skammet seg dypt, men hun ville gjennomføre det. Beviset: Hun sa ikke ett ord om at hun var bekymret for verken moren eller Howard, eller langt mindre for hvordan den avlyste seremonien og feiringen var blitt håndtert. Men hun var likevel full av spørsmål.

Er alle fryktelig sinte på meg? Blir jeg noensinne tilgitt? Vil de komme og slepe meg hjem igjen?

Hun spurte bare om én ting: «Hva er det for et sted du har funnet?»

Hun ble stum av forferdelse av det sjokkerende svaret: Atherton Tablelands! Et jordbruksplatå langt oppe i de nordlige, tropiske delene av landet, som ikke var kjent for noe annet enn tinngruver, tømmerhogst og kyr. Hvordan skulle Vivienne George – født og oppvokst i storbyen – kunne passe inn på et slikt sted?

«Vær takknemlig for at jeg engang kan tilby deg dette,» sa Felix. «Jeg måtte trekke i noen tråder.»

«Jeg er mer takknemlig enn du aner … men hvordan skal jeg noensinne kunne gjengjelde dette?»

«Nei, ikke bekymre deg for det nå, jenta mi. Onkel Felix skal passe på deg. Du, jeg sender deg opp i høyden, til Barrington Downs – det er en småby utenfor allfarvei, der de driver med melkeproduksjon. Jeg har ordnet et privat hus. Det ligger litt bortgjemt i regnskogen, like ved en innsjø. Det er ikke markert på noe kart, og det er ingen naboer, bare en smal grusvei frem til stedet.»

«Høres sjarmerende ut,» løy hun. Men dette var bare et sted der hun skulle tenke og finne ut av en fremtid hun skulle velge selv.

«Du finner nøklene i selve Barrington,» sa Felix. «Du kan hente dem foran hjørnebutikken til Niall Jeffries, i hovedgaten. Han er forvalteren.»

«Og denne fyren legger bare ut nøklene på fortauet til meg?»

«Folk stoler på hverandre på landet. Jeg skal få Niall til å fylle en kurv med matvarer som står klar til deg også, nok til å holde det gående i noen dager. Vet du, jeg kan sørge for ukentlige leveringer, så slipper du å dra inn til byen. Du trenger ikke møte en sjel.»

Det virket som Felix hadde tenkt på alt. Men den største bekymringen hennes forble uuttalt, og ubesvart: Hvor lenge ville Felix la henne gjemme seg der før hun ble marsjert hjem for å stå til svars?

«Hvem andre vet at jeg skal gjemme meg der?»

«Bortsett fra meg – bare Niall. Men fyren har tatt seg av huset i årevis og forstår behovet for diskresjon svært godt. Ingen kommer til å finne deg, det lover jeg.»

«For et lykketreff. Hvordan fant du dette stedet?»

«Å, det er en lang historie. Det ble bygd før krigen av en gammel venn som bor i utlandet nå. Han heter Rudy Meyer–»

«Ikke den Rudy Meyer – han med musikalene?»

«Jo, det er ham. Du som er så opptatt av sang, kjenner sikkert arbeidet hans.»

«Men hvordan kjenner dere hverandre?» Hun burde ikke bli overrasket – ingen forbindelse var for søkt for Felix Brinsley.

«Gode, gamle Rudy og jeg har kjent hverandre lenge. Under krigen inviterte han meg opp til huset sitt en stund. På den tiden underholdt han de australske og amerikanske troppene som var utplassert i området, med teaterforestillinger.»

Hun hadde en vag erindring om noe av dette. «Men er huset kjent? Jeg vil ikke bo på en eiendom som tiltrekker seg turister.»

«Turister! Det ligger langt ute på bondelandet, og det har omtrent ikke vært en gjest der de siste ti årene. Det er en slags historie knyttet til huset, så bygdetullingene der oppe går ikke nær det.»

«Hva slags historie?»

«Nei, vær nå ikke negativ, Vivienne. Det dekker dine behov.»

«Så jeg skal ta til takke med en øde rønne i skogen.»

«Det er jo helt perfekt,» lo Felix, «for en kvinne som fordufter fra jordens overflate.»

Småbyen Barrington Downs lå nøyaktig der Felix hadde sagt, og var akkurat så avsidesliggende som Vivienne hadde sett for seg. Hun hørte klimpring fra en lokal pub og jazzmusikk fra en melkebar, men ellers var gatene tomme. Hjørnebutikken var stengt, men kurven med matvarer sto på verandaen med sløyfe på. Hun møtte ingen da hun smatt ut av og inn i bilen, takknemlig for at enda en ting Felix hadde lovet, var sant: Hun trengte ikke å møte en sjel her.

Så var hun trygt inne i bilen igjen og hadde passert bygrensen i løpet av noen minutter. Hun var allerede ferdig med stedet.

Hvor lå nå dette huset? Det skulle være gjemt i regnskogen, men det eneste hun så, var piggtrådgjerder og åskammer i det uendelige. Hadde de hogd ned hele regnskogen for å lage beitemarker? Hun gasset oppover enda en bakke og ropte høyt da en svær, hvit ku beveget seg i en innhegning.

Til slutt dukket tett regnskog opp på hennes høyre side, parallelt med det uendelig lange gjerdet.

Hun bommet nesten på avkjøringen. Den var verken markert eller skiltet, bare en liten åpning mellom trærne og en smal, steinete vei som førte dypt inn i skogen.

Vivienne svingte inn og holdt pusten da bilen gynget og spratt. Grener dasket mot panseret, og hjulene sank nesten fullstendig ned i hullene i veien. Måneskinnet slapp ikke igjennom det tette løvtaket.

«Å, dette er fryktelig.»

Huset kom brått på henne; plutselig reiste det seg i den mørke skogen, svartere enn natten. Hun sanset snarere enn så den tunge trekonstruksjonen, tre etasjer høy, med et bratt tak som strakte seg oppover, om kapp med trekronene.

Bilmotoren stilnet. Vivienne ble sittende i setet og kikke gjennom frontruten, opp mot balkongene som stakk ut høyt der oppe. Det var ingen lyskilde som kunne vise vei, ingen vennlig pikkolo som kunne bære de få veskene hennes, ingen concierge som ønsket henne et hyggelig opphold.

Hun åpnet bildøren og ble nærmest overfalt av støy, med skingrende skrik og rasling i buskas. Et nattaktivt pattedyr luntet forbi et stykke unna, og et sted like i nærheten hørte hun vann som sildret og rant.

Hun vaklet opp trappen med kofferten på slep. Et eller annet vesen – en diger rotte, eller kanskje en bitte liten kenguru – bykset over inngangspartiet idet føttene hennes berørte gulvet. Hun klynket og sto bom stille, lyttet til dyrets støyende flukt gjennom underskogen, med smell og knak som lød enormt mye høyere her i lysningen, mellom de enorme trærne.

På et utskåret treskilt over døren sto husets navn – «Sylvan Mist». Skogståke. Hun måtte vri nøkkelen hardt for å få døren til å gi opp sin iherdige beskyttelse. Innenfor ble hun omsluttet av stram, innestengt luft. Hun famlet etter bryteren på veggen like ved og holdt pusten mens hun ventet på at lampettene skulle tennes.

Svakt, gult lys sivet innover i huset og etterlot mange skyggefulle hjørner. Hun sto i et stort, lobbylignende rom med en stor trapp opp til etasjen over. Det eksotiske, tropiske tømmerinteriøret nærmest sugde lyset ut av rommet, og dunkelheten ble bare forsterket av den mørke skogen utenfor, som kunne ses gjennom de mange sjalusivinduene.

Hun fikk øye på kjøkkenet borterst i gangen til høyre, og satte fra seg kurven på en øy midt i rommet, som det hang kjeler og kasseroller over. Hun burde pakke den ut, men klarte ikke engang å oppbringe viljestyrke til noe så enkelt. Det eneste hun ville, var å finne et sted der hun kunne hvile sitt slitne hode.

Vivienne vandret rundt i første etasje og så etter et soverom, uten mulighet for å unnslippe den avskyelige melduggen og de nakne vinduenes uhyggelige blikk. Selv i små glimt ytterst i synsfeltet virket det bleke, smale speilbildet hennes uutholdelig spøkelsesaktig.

Nå la hun merke til at et stort antall lommelykter var plassert rundt omkring i huset. Bare i dette store rommet lå det én på Ascherberg-pianoet, én sto lent mot en overdådig vase med påfuglfjær, og enda to til lå oppå et grammofonkabinett i eik. Hun hadde aldri sett så mange lommelykter. Og til hvilket formål – var det ofte strømbrudd her? Hvorfor var beboerne så opptatt av å ha lys for hånden? Hva kunne det være som fantes her ute?

Hun følte uro, som et stramt grep om pannen.

Hun skred opp den store trappen, dypere inn i huset. Idet hun lot fingrene gli langs balustraden, skrapte forlovelsesringen mot treverket. Vivienne rev til seg hånden.

Hun fant et bibliotek, som opptok det meste av andre etasje, fullt av illeluktende, tunge bøker. En hvilken som helst vanlig dag ville hun ha frydet seg over synet av så mange tilgjengelige bøker. Men dette var ikke en vanlig dag.

Skogen stirret på henne gjennom vinduene her oppe også, og den utsmykkede peisen og det tyrkiske teppet virket malplassert i den fuktige stanken. Vivienne forlot biblioteket med et sukk. Det var ikke gardiner i noen av vinduene. Hun var helt eksponert mot skogen, en engstelig liten skapning i en kasse med glassvinduer. Den betraktede.

Hun begynte å skjønne hvorfor lommelyktene var der.

I øverste etasje fant hun hovedsoverommet og sto et takknemlig øyeblikk foran en himmelseng med et forheng som kunne lukkes. Da var det i det minste ett sted i dette huset der hun kunne unnslippe den stirrende skogen.

Vivienne vasket seg og skiftet og lot reisedrakten ligge i en sammenkrøllet haug. Det var ikke nødvendig med noen omhyggelig flekkfjerning og damping av reiseantrekket i kveld: Maratonreisen var over, og hun skulle ikke tilbake.

Hun var for sliten nå til å gjennomføre hudpleierutinen sin, så hun lot reisevesken stå uåpnet på toalettbordet og snek seg ned til kjøkkenet for å finne mat. Øverst i kurven fant hun en tilfeldig tøybylt som hun tok med seg opp til den trygge himmelsengen igjen. Resten skulle hun ordne i morgen.

Hun hadde håpet at bylten kanskje inneholdt en enkel sandwich, men i stedet fant hun hjemmelagd ost i den. Det var neppe en egnet middag for Vivienne George, som tidlig hadde fått lære seg å unngå alt som het dessert, med påtatt likegyldighet. Slank og pen, det bør en kvinne være.

Men å, så nydelig osten var! Smaken var delikat, og den smeltet på tungen, som en drøm. Hun satt i mørket og skalv og langet i seg alt sammen.