JESPER STEIN

Demoner

Krim

Oversatt av Inge Ulrik Gundersen

Copyright © Jesper Stein and Politikens Forlag 2015 in agreement with Politiken Literary Agency

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2024

Originalens tittel: Aisha

Oversetter: Inge Ulrik Gundersen

Omslagsdesign: Stoltzestudio · Peter Stoltze

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-3609-1

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som innmating eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Til Emilie og Hannah

Første del

1

2011

Den døde hadde grått blod. Han satt surret til en stol med gaffateip midt i den øverste stua i penthouseleiligheten. Axel Steen så på øynene hans, den størknede hornhinnen, det stivnede, sørgmodige blikket som ikke så noe. Restene av de inntørkede, mørkebrune tårene på kinnene, i barten og under haken. Han gikk bak ham og prøvde å forestille seg hva som hadde skjedd. Hva hadde han sett da han ble drept? Hvorfor hadde han blitt mishandlet?

Så hørte han skriket. Et langtrukkent smertehyl som rev ham bort fra liket og fikk ham til å trekke skuldrene opp i en krampaktig bevegelse for å riste av seg lyden. Han lyttet, men det kom ikke mer. Måker. Ender. Mumling fra betjentene utenfor. Var det gråt han hørte fra leiligheten ved siden av? Han fulgte blikket til den døde ut gjennom panoramavinduet, ut over Kalvebod Fælled, der naturen lå på magen og glimtet, en savanne av sølv og mørke i morgengryet. I horisonten kunne han se havet glitre gyllent, han var kvalm.

Han lot øynene vandre rundt uten mål og mening, registrerte detaljer. Leiligheten var smadret, et glassbord var knust, noen stoler var veltet, og det lå skår utover fra to rødvinsflasker. Innholdet fra dem hadde blandet seg med store mengder blod. Det kunne vært åstedet for et fylledrap, men adressen i tiende etasje i Københavns nyeste prestisjebygg stemte ikke, og mannen som satt i stolen var ingen idiot. Han var en topptrent sikkerhetssjef i rederibransjen.

Axel hostet. Og fikk brekningsfornemmelser. Den døde hadde vergeskader på fingrene, hendene og armene, han hadde bloduttredelser rundt øynene og en flenge i pannen, og det ene øret hans var mishandlet og halvt avrevet. Halsen var skåret over med noe Axel antok var et kjapt snitt med en veldig skarp kniv, blodet hadde sprutet ut over liket og på gulvet foran. Han hadde tisset og bæsjet i buksa, og leiligheten stinket søtlig av dritt, ammoniakk, jern og vin, men det var ikke det som fylte ham med ubehag.

Det var øynene. De vidåpne øynene.

Nå var skriket der igjen, men litt lavere. En sau? Eller en ku som kalvet. Fem kilometer fra Rådhusplassen. Det var feil, helt feil.

Han gikk forbi Panton-bordet med de fire hvite stolene, bort til vinduet og så ut. Det var langt ned, og det var måker like utenfor vinduet, de skrek og sirklet i luften over ham.

Han visste at han skulle ha ventet til det ble lagt stegplater på gulvet, men han kunne ikke. Han hadde vært nødt til å gå inn og få et inntrykk, før det vrimlet av krimteknikere, fotograf og rettsmedisiner, og han mistet overblikket over åstedet. Han hørte skriket igjen, uhyggelig og vilt. Det måtte være en sau.

Han var vant til åsteder, hadde alltid kunne lese dem, og førsteinntrykket var som regel det sterkeste. Samme hvor fæl forbrytelsen hadde vært, var det en logikk i førsteinntrykket, et mønster i dødens tause scene. Men her var det ingen logikk eller orden, dette var helt feil. Var det fordi det var den første drapssaken hans på snart to år? Var han ute av trening? Han var svimmel. Han hatet de jævla måkene. De minnet ham på hans egen død. Minnet ham på at han hadde fått en sjanse til, og at han ikke måtte forspille den.

Han gikk nedenunder og ut på terrassen, til de to betjentene som hadde vært først på åstedet. Det luktet oppkast i den kjølige junimorgenen. En av dem tørket seg grundig rundt munnen med håndbaken.

«Har dere informert PET om dette?» spurte Axel den av dem som så minst utslått ut.

«Nei, må vi det?»

«Det er en av deres tidligere medarbeidere. Jeg tar meg av det.»

Axel dro mobilen opp av innerlomma på jakka og fant nummeret til etterretningstjenestens operative sjef. Han nølte og kikket opp. De befant seg øverst i boligblokka 8tallet, som lå ytterst på Amager Fælled. Han gikk bort til rekkverket og så ned på bassengene som omkranset bygningen. Kjente et sug i magen, og måtte puste dypt for å fortrenge angsten for å falle ned. De fleste fobiene og dødsangsten hans hadde forsvunnet i løpet av det siste året, men høydeskrekken var der fortsatt. Han rettet blikket mot utsikten. Så tok han et skritt tilbake og ventet på at noen skulle svare i den andre enden. I horisonten kunne han se flyene som fløy inn på tvers av landskapet, som en påminnelse om at dette fortsatt var byen. Han fulgte dem fascinert mens de gled uendelig sakte ned mot Dragør, en, to, tre til sammen.

«Det er Darling.»

«Hei, John, Det er Axel.»

«Ikke si at du ringer og vekker meg for å melde avbud til i morgen?»

Han hadde klart å glemme Darlings innflytningsfest.

«Nei, beklager hvis jeg vekket deg. Husker du Sten Høeck?»

«Vagt, var det ikke han som ble sikkerhetssjef i Mærsk?»

«Jo. Han er død. Drept.» Han pustet dypt. «Noen har skåret halsen over på ham i leiligheten hans. Du får sende en mann.»

«Nei?»

«Jo.»

«Er du der nå?»

Axel snudde seg igjen mot leiligheten, gikk bort og åpnet døra litt, sånn at han kunne se inn på blodsporene i entreen mens han snakket. Han hadde kjent Sten Høeck perifert. Han var en av PETs terrorjegere, en mann med mange års erfaring fra felten. For et par år siden hadde han blitt ansatt som sikkerhetssjef for Mærsk. Axel hadde aldri likt ham. Han hadde den glatte selvgodheten som mange av etterretningstjenestens medarbeidere viste overfor det vanlige politiet, som Axel tilhørte, en skrytende testosteronbombe i tømmerhoggerskjorte og trange jeans, som sikkert hadde etterlatt et kjølvann av bedratte ektemenn og kjærester. Axel fikk et snev av dårlig samvittighet. Sten Høeck hadde kanskje vært en idiot, men ingen fortjente å dø. Eller nesten ingen.

«Ja, det er helt ferskt. Krimteknikerne og rettsmedisiner er på vei. Vet du noe om ham?» spurte Axel.

«Han er fra før min tid, men han var i antiterror og observasjonstjenesten, visstnok soussjef, jeg mener han var involvert i flere av terrorsakene. Det var derfor han fikk jobben som sikkerhetsrådgiver. Har du undersøkt leiligheten?»

«Overflatisk, ja.»

«Er det kaos? Er det tegn til at noen har lett etter noe?»

«Nei, ikke umiddelbart.»

«Jeg sender en kar.»

«Det må være en som kan etterforske. Jeg gidder ikke å drasse på dødvekt.»

«Jeg vet hvem du skal ha. Får tak i ham med det samme.»

«Dere må nok også finne fram personalmappa til Sten Høeck.»

«Hvorfor det?»

«Det er ikke noe alminnelig drap.» Axel hadde vanskeligheter med å si det. «Han har blitt mishandlet temmelig grovt.»

«Det var da som faen.»

«Ja.»

«Hva er det, Axel?»

«Jeg tenker at vi må se på om drapet kan ha noe med jobben hans i PET å gjøre. Det er ikke sikkert, men … ja. Øyelokkene hans er fjernet.»

«Hva mener du?»

«Det jeg sier. Øyelokkene hans er skåret eller klippet av.»

2

2007

Henriette Nielsen hadde sex da tekstmeldingen fra sjefen hennes kom. Nå sto hun naken i entreen i den lille toromsleiligheten på Vesterbro. Hun frøs. Hånden hennes gikk ned til kjønnet, ømt og utilfredsstilt. Hun klødde seg distré i hårene og leste den korte beskjeden på den lysende skjermen:

«Troja lander. Møte kl 0400.»

Hun var lys våken. Alle sanser skarpe, til tross for den foregående halvtimens uforløste paringsøvelser. Det var den første saken hennes som operativ leder, og den var annerledes enn de andre hun hadde vært involvert i.

Sjefen hennes, Jens Jessen, holdt en hard linje, og hun hadde fått ordre om at ingen av de snaut hundre medarbeiderne som var klare til å gå til aksjon, skulle vite mer enn høyst nødvendig. Hun visste at både CIA og BfV var med på sidelinjen, men hun visste svært lite om hva den amerikanske og tyske etterretningstjenesten hadde levert, og hva de gikk etter. Det hadde stått et fullt bemannet situasjonsrom klart på hovedkvarteret i Søborg i snart fire uker, mens de ventet på at de to målpersonene skulle komme tilbake fra Pakistan.

Spenningsnivået hadde helt fra starten av operasjonen vært et par hakk høyere enn i andre terrorsaker hun hadde vært med på. Amerikanernes interesse hadde gitt alle som kjente til den en følelse av at det var mer enn et par villfarne, lokale ekstremister som lekte med gjødsel som var målet, selv om det ikke hadde blitt sagt rett ut. Men etter hvert som dagene gikk og de ikke hørte noe fra CIA-folkene på ambassaden på Østerbro – som ventet på kollegaene sine i Islamabad, som igjen ventet på sine lokale agenter og informanter – begynte spenningen å avta. Hun hadde blitt rastløs. Trengte atspredelse.

Atspredelsen het Danny uten etternavn. En okse midt i tjueårene, med barbert skalle, vikingtatoveringer på overarmene og et selvsikkert smil, som alderen nok ville få bukt med.

Hun hadde møtt ham på en bar i Gothersgade, dit hun impulsivt hadde dratt etter nok en lang, begivenhetsløs vakt. Kroppen hans var til å spise opp. Og han virket kvikk og kunne ta igjen verbalt når hun provoserte ham.

«Og hva om jeg ikke er typen?»

«Da går du glipp av ditt livs nummer,» hadde han sagt.

Hun hadde holdt blikket hans en stund.

«Da går vi, da.»

Han hadde sett overrasket ut, og hun begynte umiddelbart å tvile på om han var det rette valget.

Men det hadde virket riktig da han kysset henne på gata mens de ventet på taxien, stakk tungen inn i munnen hennes, insisterende og sultent, og enda riktigere da hun lot en hånd gli inn under T-skjorta hans i taxien og kjente musklene under den varme huden, som var glatt og hårløs.

Hun kom ned på jorden med det samme han låste opp døra til den lille leiligheten. Den innestengte luften strømmet mot henne, det hang gamle skrekkfilmplakater på veggene, hengt opp med tegnestifter, en hodeskalle og andre heavyrockrelikvier på hylla. Sengetøyet luktet svette og var mer grått enn hvitt. Hun hadde konsentrert seg om kroppen og øynene hans. Det hadde også gått bra til å begynne med, ikke mye forspill, han hadde en flott pikk, og den var stor. Men da de hadde pult en stund, merket hun at opphisselsen hans hadde blitt automatisk, han peiste på mekanisk og tok hardt tak rundt hoftene hennes, hardere enn hun likte, og da han bøyde seg ned over henne og kalte henne ‘bitchen min’, begynte hun å lure på hvordan hun kunne komme seg vekk uten å støte selvtilliten hans altfor mye.

Så knurret mobilen. Og hun visste at det var nå. Ingen andre kontaktet henne klokka halv to på natta. Hun stoppet ham og trakk seg unna. Under påskudd av at hun måtte på do, gikk hun ut i gangen og leste tekstmeldingen fra Jens Jessen. Så gikk hun tilbake til Danny.

«Jeg må gå,» sa hun.

«Hvorfor så travelt?» spurte han da hun var i ferd med å kle på seg.

Hun så på ham med et blikk som skulle få ham til holde munn. Det virket visst ikke. Han lå på siden i senga med en hånd under det ene kinnet og smilte, som om han visste noe om henne.

«Jeg må hjem og sove.»

«Er du helt sikker på det?» sa han og gjorde mine til å reise seg fra sin romerske positur.

Hun gikk ut på kjøkkenet etter et glass vann. Så seg rundt mens hun drakk grådig. Tomme pizzaesker og en kalkstripet vask full av tallerkener med strimer etter saus og dressing.

Nå skulle hun ut. Bort fra ham, ut til Søborg, men han var oppe da hun forlot kjøkkenet.

Han sto i døråpningen til soverommet. Med en hånd i hodehøyde på hver side av karmen. Smilte selvsikkert.

«Jeg har mer til deg,» sa han.

Det var lett å se.

Hun sto foran ham. Målte ham. Ung, men likevel hundre kilo selvsikker mann, som ville ha viljen sin. Han rørte seg ikke. Smilet ble sittende. Det var ikke bra.

«Og du vil gjerne ha det,» sa han.

«Ok, hør her, det var godt og deilig, du var god. Jeg beklager at vi ikke ble ferdige, men nå skal jeg ikke ha mer. Jeg skal hjem, så kan du være så snill å flytte deg?»

Smilet var erstattet av noe. Kaldt? I hvert fall ikke begjær. Men makt. Trodde han at hun tente på det? Nei, ikke det blikket. Det var han som tente på det. Dette er ikke mulig, tenkte hun. Et øyeblikk ble hun glad for at hun visste at det hun måtte gjøre, var den beste vaksinasjonen mot en gjentagelse. Men så kom bekymringene. Det måtte ikke gjøre for vondt. Ingen alvorlige skader eller åpne sår. Ingen slag, hvis det kunne unngås. Det skulle holde hardt. Hun ville ikke ha noen stor ståhei. Og etter bekymringene kom angsten. Kunne hun komme seg uskadd ut?

Da han løftet hånden, tok hun et skritt fram mot ham.

3

2011

Axel kunne se gjenskinnet fra politiets blålys i vannbassengene under seg da han hadde avsluttet samtalen med Darling. Det ville snart vrimle av uniformerte kollegaer. Han snudde seg mot de to betjentene.

«Vi må gå fra dør til dør. Dere tar dere av det. Jeg vil ikke ha andre kollegaer enn teknikerne og rettsmedisineren løpende rundt her inne før vi har sikret spor.» Han prøvde å se så vennlig på dem som han klarte. «Hva med kvinnen som fant ham?»

«Hun er inne ved siden av.»

«Hvem er hun?»

«Hun er naboen hans.»

Den andre betjenten tok fram blokka og leste.

«Ingela Gudmundsson.»

Axel så på klokka på mobilen. Den hadde blitt kvart over seks. Han hadde kommet hit for under en halvtime siden.

«Hvorfor gikk hun inn til ham på dette tidspunktet av døgnet?»

«Hun sier at hun var på vei ut for å løpe. Hun stusset over at lyset sto på. Og så fikk hun øye på blodsporene i gangen.»

«Og dere tror henne?»

De to betjentene så på hverandre, den ene nikket til den andre at han skulle svare.

«Ja, hun virket oppriktig opprørt. Det var ingen blodspor på hendene eller klærne hennes.»

«Takk. Bra jobba. Kan den av dere som snakket med henne bli med meg inn til henne?»

Han som hadde kastet opp, snufset og nikket.

«Ingen må gå inn i avdødes leilighet eller på terrassen eller i gangen før teknikerne kommer. Kan du sørge for det?» spurte han den andre betjenten.

Er dette virkelig Amager, tenkte Axel da han gikk inn i naboleiligheten. Amager som i Drittøya, klondykeklatten øst for hovedstaden, amagerhylle, amagermat, amagerflammer og amagerplater. Det var ikke mer Amager over dette enn postnummeret – bare utsikten kostet minst et par millioner, og den kunne nytes fra Egget og Svanen i brunt skinn, Wegners Y-stoler sto rundt et arkitekttegnet spisebord som Axel ikke kjente navnet på.

På en god dag var kvinnen som tok ham imot sikkert like velholdt og stilren som møblene, men dette var ingen god dag. Hun var kledd i treningstøy, svarte tights, en vid Puma-trøye og løpesko. Kinnene hennes var våte, øynene røde, hun så sjokkert og trøtt ut.

Ingela Gudmundsson ba ham sitte, og slo seg ned rett overfor ham.

«Jeg heter Axel Steen. Jeg leder etterforskingen.»

Kvinnen bare nikket. Axel regnet med at det var gråten hennes han hadde hørt gjennom veggen, og han gikk derfor ut fra at Sten Høeck var noe annet og mer enn bare en nabo for henne.

«Jeg forstår at du fant Sten. Kan du fortelle meg hvordan?»

«Sten? Kjenner du ham?»

«Ja, jeg … kjente ham.»

«Hvem kan finne på å gjøre noe sånt?»

«Det skal vi prøve å finne ut av. Jeg er sjokkert selv.»

Han løy ikke. I gamle dager ble han aldri sjokkert over et drap, han var altfor opptatt med å suge til seg detaljene, pusle sammen bildet, men nå var han sjokkert. Stedet, stemningen, dyreskrikene og øynene til Sten Høeck, det gikk innpå ham alt sammen. Han holdt blikket hennes. Hun nikket, som om hun forsto ham.

«Du må fortelle meg hva som skjedde. Fra begynnelsen. Fra du sto opp. Når var det?» spurte Axel.

«Jeg sto opp kvart på fem.»

«Det er tidlig.» Axel kastet et blikk rundt i hjemmet. «Har du barn?»

«Nei. Jeg begynner som regel på jobben ved åttetiden, men jeg har tatt fri på grunn av …» Hun nølte. «… det.»

«Hvorfor sto du så tidlig opp?»

«Jeg står alltid opp ved femtiden, løper og setter meg og jobber, til jeg skal møte på jobb.»

«Ok. Og så?»

«Jeg tok på meg treningstøyet og gikk ut. Det lyste hos Sten, og det forundret meg. Det pleier ikke å være det på det tidspunktet.»

«Gikk du inn?»

«Nei, men jeg stoppet opp. Han hadde hatt besøk. Jeg hørte det i natt. Det var musikk. Og noen som snakket høyt.»

«Var det vanlig?»

«Nei, det var det faktisk ikke. Sten var ikke noe festmenneske. Han hadde jevnlig gjester, men det var som regel én om gangen.» Hun hadde møtt blikket hans hele tiden, men nå så hun bort. Det trengte ikke å bety at hun løy, men Axel tenkte at gjestene måtte være kvinner, og at hun hadde vært en av dem. Han skulle huske det.

«Kom det noe tegn til liv fra leiligheten?»

«Nei. Jeg fikk en rar følelse. Så jeg bestemte meg for å banke på, men ingenting skjedde.»

«Tok du i døra?»

«Ja. Nei, ikke med det samme. Det var først da jeg så blodet.»

«Hvor så du det?»

«Jeg banket på og ropte på Sten et par ganger. Men ingen svarte. Så fikk jeg øye på det gjennom vinduet.»

«Hva så du, helt konkret?»

«Det var blodspor i entreen. Og da skjønte jeg at noe var galt.»

«Hva gjorde du da?»

«Jeg tok i døra og oppdaget at den var ulåst. Så åpnet jeg den og ropte på ham, men ingen svarte.»

Hun drakk av kaffekoppen, og så ut som om tankene hennes hadde løpt i forveien inn i leiligheten til Sten og opp trappa til det mishandlede liket. Hun svelget kaffen og gråten.

«Jeg gikk inn, det var mer blod oppover trappa.»

«Vurderte du om du skulle gå opp?»

Hun tenkte seg om. Axel likte henne. Hun forholdt seg nøkternt og saklig til alle spørsmålene – han tippet at hun hadde lang utdanning, antagelig innenfor noe som krevde metodikk og presisjon.

«Ja, jeg vurderte å gå inn og ringe politiet med det samme, men Sten hadde jo vært politi. Han var en sterk mann, jeg vet at det høres absurd ut nå, men jeg kunne på en eller annen måte ikke tro at det hadde skjedd ham noe. Så jeg gikk opp trappa og så at han satt der. Jeg kjente ham ikke igjen med det samme. Det var blod overalt.»

«Prøv å konsentrere deg om det du så.»

«Jeg så en kropp som satt på stolen. Kunne se at den var bakbundet. Det lignet på Sten, men jeg var ikke sikker. Møbler var veltet, blod overalt på gulvet.»

«Hørte du noe?»

«Nei.»

«Gikk du rundt der oppe?»

«Jeg gikk forbi ham, så ansiktet hans. Jeg kunne ikke tro at det var ham, men jeg kjente igjen klærne. Tror jeg skrek.»

«Skjønte du ikke at noe var galt med det samme du kom opp trappa?»

«Jo.» Hun så på ham som om hun prøvde å forstå hva han mente. Kanskje hun er psykolog, tenkte han, eller jobber i politiet, hun fanget opp alle undertonene. Han bestemte seg for å komme henne i forkjøpet, og sa:

«Jeg spør fordi mange sikkert ville snudd og ringt politiet med det samme de oppdaget hvordan det så ut der oppe, selv om han sitter med ryggen mot trappa. Det ser jo ut som et slakteri. Og lukten av blod er svært tung.»

«Ja, kanskje. Men jeg er ikke redd for sånt. Jeg er lege. Jeg har jobbet for forsvaret i utlandet, sett mye.»

«Hva gjorde du så?»

«Jeg gikk ned og ringte eiendomskontoret. Så satte jeg meg til å vente. Utenfor. En av medarbeiderne kom opp. Han gikk inn og så det samme som meg. Så ringte han til dere. Jeg har ventet her siden da.»

«Hva med Sten, hva vet du om ham?»

«Han flyttet inn like etter meg. Jeg har kjent ham i ni måneder. Vi er venner.» Hun holdt inne litt mens hun så Axel inn i øynene. «Var venner. Vi hadde et forhold en kort periode, og har vært venner siden.»

«Hvorfor ble det slutt?»

«Sten var ikke av den typen man var kjæreste med. Han var ikke interessert i et fast forhold. Hvis du kjente ham, må du vite at han hadde en spesiell utstråling. Og mange damer ble tiltrukket av den.»

Hun hadde jammen fått fortidsformen kjapt på plass, tenkte Axel.

«Hvordan endte forholdet deres?»

Hun så forbi ham og ut på naturområdet.

«Det var visst bare jeg som oppfattet det som et forhold. For Sten var det, ja, samvær, vennskap, sex. Han var ikke interessert i noe mer. Det gjorde han helt klart for meg da jeg spurte. Vi hadde vært sammen noen ganger. Og han, ja, jeg var interessert i mer, men det var ikke han.»

«Og så ble dere venner? Med det samme?»

«Etter en stund. Jeg måtte bare svelge avvisningen. Men han var fortsatt en veldig sjarmerende, vennlig og hjelpsom person, så vi fant en form.»

«Hjelpsom, hvordan da?»

«Hva mener du?»

«Du sier han var en hjelpsom person, hva hjalp han deg med, for eksempel?»

Hun så granskende på ham igjen. Han stirret tilbake.

«Vi hadde ikke lenger noe seksuelt forhold, hvis det er det du antyder, men han hjalp meg med alt mulig praktisk.»

«Ok. Hva med i natt? Du sa han hadde besøk. Var det én eller flere?»

«Det vet jeg ikke. Det var sent. Jeg våknet ved totiden, syntes jeg hadde hørt høylytte stemmer, men det kan ha vært en drøm. Jeg våknet av at det ble spilt høy musikk, og vurderte å gå inn og be ham dempe den.»

«Hvorfor gjorde du ikke det?»

«Jeg tenkte at han hadde damebesøk. Jeg hadde ikke lyst til å gå inn og avbryte noe.»

«Hvor lenge varte det?»

«Det vet jeg ikke. Jeg sovnet igjen. Ganske fort.»

«Har du bitt deg merke i noen av gjestene hans?»

«Nei, det har vært en del. Jeg har ikke sett alle, men en tre–fire stykker.»

«Hva slags kvinner var det? Hvordan så de ut?»

«De var forskjellige, unge, eldre, pene.» Hun nølte igjen, og Axel syntes han så et glimt av sinne dra over ansiktet hennes. Hadde det gjort så vondt å bli dumpet? «Villige,» sa hun, som om det var et helt fremmed begrep for henne. «Sten var ikke kresen. Han elsket damer, som sagt, og hadde ingen problemer med å tiltrekke seg dem.» Hun så utfordrende på Axel mens hun sa det siste.

«Ok. Da har jeg ikke mer for øyeblikket. Jeg vil be deg samle klærne og skoene du hadde på deg da du var der inne, og gi dem til meg. Vi må ha dem med i den tekniske undersøkelsen.»

«Hvorfor det?»

«Sålemerkene dine må undersøkes, fibre fra klærne dine kan være på åstedet, og vi må kunne utelukke det, sånn at vi ikke forveksler det med spor fra gjerningsmannen.»

Hun godtok den forklaringen.

«En siste ting. Har Sten noen gang hatt besøk av menn mens dere har vært naboer?»

«Ja, en gang hadde han besøk av to gamle kollegaer, tror jeg. Begge var veldig annerledes enn Sten. Jeg møtte dem bare den ene gangen … er du også fra PET?»

«Nei, jeg kommer fra københavnpolitiet. Husker du hva de het?»

Hun tenkte seg om.

«Den ene het visst Per, han var en litt sliten fyr, jeg tenkte at han var alkoholiker. Ikke Stens type i det hele tatt, men de var venner. Den andre så jeg ikke – men jeg hørte at han romsterte og snakket ovenpå, jeg var bare inne for å låne sukker. Jeg vet ikke hva han heter.»

«Var de fortsatt ansatt i PET?»

«Det vet jeg ikke.»

Axel forlot leiligheten. Han var irritert på seg selv for at han ikke kunne bestemme seg for om hun kunne strykes helt fra listen over mistenkte.

Kanskje jeg bare er usikker fordi dette ikke må gå galt, tenkte han. Han hadde vært tilbake på jobben i ni måneder etter å ha vært sykmeldt i ett år, og dette var det nærmeste han hadde vært et ordentlig drap. Den nye avdelingssjefen ville gjerne bli kvitt ham, men i stedet for å konfrontere ham, hadde Axel innordnet seg. Han trengte ro. Både for sin egen og Emmas skyld. Han trengte noe han kjente og kunne. Og drap var spesialfeltet hans. Han måtte begynne på nytt og jobbe seg opp. Ingen konflikter. Det var den nye stilen hans.

4

2007

«Er det noe i veien, Henriette?» spurte Jens Jessen mens han lot det maniske blikket sitt vandre granskende over ansiktet hennes.

Hun skyldte ham karrieren sin. De hadde jobbet sammen i tre år, og han hadde steget i gradene, så nå hadde han kontraterroravdelingen, kontraspionasjen, observasjonsavdelingen og terroranalysen under seg. Han var i realiteten eneveldig fordi PET sto i en større lederkrise. Toppsjefene var modne for pensjon.

Terrortrusselen hadde eksplodert etter profettegningene i Jyllands-Posten. Avdelingen hadde klart å stanse flere klønete terrorangrep mot danske mål planlagt av unge menn som hadde gått i de samme moskeene og studiegruppene med de ekstreme predikantene PET kjente godt til. Men denne saken var annerledes. Og det var merkbart på Jens Jessen, som hadde vært i utallige møter rundt i byen og i utlandet den siste uka, og blitt stadig mer anspent og oppjaget.

Hun hadde ikke rukket å dusje eller skifte før hun kom fra Danny. Litt nødsminke var det hele. De satt ved bordet i det store konferanserommet og ventet mens folk kom inn. Det raslet i papirer, skramlet i stoler, laptoper ble åpnet.

«Nei, ingenting,» sa hun. Litt for avvisende, og han så enda mer inntrengende på henne.

«Du ser trøtt ut. Har du hatt en hard natt?»

Det kunne oppfattes som en provokasjon, men hun kjente ham godt nok til å vite at han ikke tenkte i de baner. Han hadde riktignok vært sammen med kona til en beryktet drapsetterforsker for et par år siden, men han var overraskende naiv når det gjaldt personlige relasjoner. Han tenkte kun på saken, og om hun og alle andre var klare.

«Nei, jeg sov bare skikkelig dypt da jeg fikk meldingen. Hvor og når lander de?»

«Kastrup i ettermiddag. 16.10.»

Han så uvanlig fornøyd ut. Øynene strålte av forventning.

«Kommer de med samme fly?»

«Ja.» Han så seg rundt, kremtet og hevet stemmen. «Ok, alle sammen!»

De hadde blitt snaut tjue mennesker rundt bordet. Sjefer. Lederen for observasjonsteamene, teknikere, oversettere, spesialister. På den ene bakveggen hang det tolv monitorer, de fleste svarte, to av dem viste CNN og News uten lyd.

Alle så på Jens.

«For to timer siden ble vi kontaktet av CIA, som via sitt kontor i Islamabad kunne melde at Anwar og Shakir Lakhani hadde gått om bord i et fly til Frankfurt. Tyskerne er klare, hvis det skulle vise seg at de går av på halvveien, men endestasjonen deres er København, med ankomst 16.10 i ettermiddag.» Han holdt inne litt og så rundt på dem. «Dette har vi ventet på i fire uker.»

Han trykket på laptopen sin, og to ansikter avløste teksten Operasjon Troja på powerpointskjermen på veggen. Henriette kjente dem så godt at det hendte hun drømte om dem. Brødrene Anwar og Shakir.

«Anwar har vært borte i sju måneder, Shakir i fem. Offisielt på familiebesøk, fordi storesøsteren deres i Pakistan skulle gifte seg. Det er jo helt uskyldig, men de har ikke oppholdt seg særlig mye i hjemmet. Og de har gjort alt de kunne for ikke å tiltrekke seg oppmerksomhet. Likevel har det vært mulig å spore Anwar under et av hans besøk i Den røde moské i Islamabad, og deretter følge ham på turen opp til Waziristan, der han oppholdt seg i en treningsleir i fire måneder. Han er lederen. Shakir er medhjelperen. Han har også vært på opplæring, men ikke like omfattende som Anwar. Vi kjenner ingen av dem fra før, de har gått helt under radikaliseringsradaren. Shakir har vært i periferien av en studiegruppe her i Danmark, ledet av en av de mest rabiate predikantene, der tiltalte og dømte i flere andre terrorsaker også har beveget seg. Anwar er interessant fordi han – selv om vi ikke kjenner ham – til gjengjeld har vært innom våre venner i københavnpolitiet et par ganger. Inntil for et år siden har han spilt en rolle i gjengmiljøet, han har to voldsdommer – og det gjør ham ekstra farlig.»

Han så på Henriette.

«Nå vil Henriette informere dere om planene, og så setter vi i gang. Jeg trenger ikke å si at det er helt avgjørende at ingen andre enn oss får vite noe om dette.»

Han nikket til Henriette.

Hun reiste seg.

«Takk. Vi skal følge disse personene døgnet rundt i tiden som kommer. De skal overvåkes så skånsomt som mulig, de må ikke få øye på oss, og det betyr at vi ikke følger dem for enhver pris, men stoler på at vi kan overvåke dem på tilholdsstedene og via telefonene og laptopene deres. Vi har femti mann på rullering til å observere dem i hverdagen. Alt skal rapporteres. Og da mener jeg alt. Til meg eller Sten Høeck.» Hun nikket ned mot Sten, soussjefen for observasjonsstyrken, som satt ved enden av bordet med et stort smil. «Vi begynner på flyplassen. Vi antar at de blir hentet av deres felles venn Walid. Han må følges. Bagasjen deres må gjennomsøkes og fotograferes grundig. Alt skal registreres, ikke bare det som måtte være mistenkelig. Og når de har kommet til bestemmelsesstedet, som vi går ut fra er leiligheten til Anwar i Kapelvej, begynner det lange, seige strekket. Skulle det vise seg at de oppholder seg et annet sted, må vi være klare til å rykke inn og rigge til med overvåking ved første mulighet. Er det noen spørsmål?»

Jens Jessen hadde tatt fram et bilde delt i fire ruter på den største skjermen. Det viste fire forskjellige kameraer i leiligheten i Kapelvej: soverom, kjøkken, stue og toalett. De visste ikke nøyaktig hvor brødrene ville planlegge det antatte terrorangrepet, men gikk ut fra at det ville skje fra leiligheten på Nørrebro, så den var fylt med alt det nyeste utstyret, som amerikanerne hadde levert.

En tekniker rakte hånden i været.

«Hva med mobiltelefoner? Hvor mye har vi på dem?»

«Vi har fire numre, men må gå ut fra at de skifter mobiler underveis og bare bruker kontantkort. Alle som ser dem snakke i mobil må melde fra om det med det samme, sånn at vi kan sjekke om vi har overvåking på den. Vi får lagt et gitter over området, og så får vi se om vi kan finne dem.»

Hun så seg om rundt bordet. Ingen sa noe.

«Ok. Vi møtes her igjen klokka 14.00. Siste brifing. Og husk: Ingen må nøle med å kontakte meg hvis det er den minste tvil om noe. Døgnet rundt. Det er sendt ut en liste med numre og kommandolinjer i nødstilfelle. Mange av dere har forberedt dere på dette i månedsvis. Det er nå vi skal vise hva vi duger til.»

5

2011

Axel sto på terrassen utenfor leiligheten til Ingela Gudmundsson. Han tente en røyk. Rekkverket sugde ham til seg, og selv om han visste at han skulle la være, gikk han bort til det, holdt en snau meters avstand. Et lite øyeblikk klarte han å ignorere fallet, han så på utsikten, bobleformede skyer, flyene som svevde majestetisk, joggere, hundeluftere, som små prikker under ham, men dypet, avgrunnen, dro i ham. For første gang på mange år hadde han rimelig kontroll over kroppen og bevisstheten, framtoningen, måten han møtte folk på, men høydeskrekken kunne han ikke fucke med, og han kunne heller ikke fucke med suget av spenning og lengsel som trakk ham bort til rekkverket, ahh, å hoppe, sveve, gi slipp og bli befridd for all tyngde, dø, få fred. Han hadde så lyst. Og så traff frykten ham som et slag i mellomgulvet, fordi han hadde gitt slipp, om enn bare i et bevisstløst lite sekund. Følelsen satt i hele kroppen, og han klarte ikke å riste den av seg, den tok fornuften hans bit for bit, og han kjente at hele kroppen skrek i panikk over følelsen av å falle, slippe bakken under føttene og forsvinne, gå til grunne, henge og dingle i intet. Han så ned i dypet, blikket falt ti etasjer ned, sjelen hans hadde allerede hoppet, bakken kom nærmere meter for meter, han var fortapt.

Svimmel og med kvalmen langt opp i halsen snudde han seg og så inn i det bekymrede ansiktet til svensken. Axel hyperventilerte.

«Faen, som du ser ut, Axel. Som om du nettopp har sett døden i hvitøyet,» sa sjefsobdusenten.

Han følte seg avslørt. Var han ikke bare en svindler, en mann som hang etter neglene i fornuften og edrueligheten? Og så foran Lennart Jönsson av alle mennesker. Mannen som var som en far for ham, den første som hadde sett at noe var galt da Axel slapp taket og var på vei ut i et større misbruk, da han ikke taklet Emma, kvinner, vanlig sosialt samvær, da han kun levde for jobben, og knapt nok det, og da han til slutt levde for en ny joint, en ny stripe. Mannen som hadde plukket ham opp sammen med Cecilie da han kom til bevissthet for et år og ni måneder siden, og hadde fått ham gjennom det, satt terapeuter på misbruket hans og forholdet til Cecilie og Emma. Mannen han skyldte alt og nå måtte skuffe. Fordi han måtte fortelle ham at han ikke hadde kommet over på den andre siden, at han bare ville bort, inn i glemselen, vekk fra alt, drikke, røyke, junke, dø.

«Jeg hadde lyst til å hoppe, Lennart, jeg hadde lyst til å gi dere fingeren, alle sammen, og hoppe.»

Lennart så på ham. Axel tok seg til hodet. Rynkene, de grå øynene som ikke vek fra ham, ga ham en følelse av at det i den store tomheten faktisk fantes noen som ville ta seg av ham.

«Ta det rolig, Axel, det er sånn det er når man har vært der ute hvor du var, man slipper aldri helt unna. Du må gjennom vinteren hvis du vil se sommeren igjen.»

Han var ikke skuffet. Og Axel var ikke avslørt. Ennå.

Lennart la armen rundt skulderen på ham, og de gikk bort til leiligheten til Sten Høeck.

«Gi det tid.»

Mobilen til Axel ringte, og mens han tok den fram og løftet den til øret, signaliserte Lennart Jönsson at han ville gå opp og kikke på liket.

«Axel.»

«Khalid Taleb. PET.»

«Ja?»

«Hvor er du?»

«Hvem er du?»

«Jeg er den nye makkeren din, John Darling har sendt meg, jeg går på en sti som bare fortsetter og fortsetter, hvor er du?»

«Fikk du ikke adressen? Du skulle tatt heisen. Det står politi der nede.»

«Heisen? Dette er jo en labyrint.»

«Det spiller ingen rolle nå. Du fortsetter bare oppover, så ender du forhåpentlig her. Jeg kommer og møter deg.»

Axel begynte å gå. Hadde vondt i beinet. Han hadde blitt skutt i låret og magen for snart to år siden, under et infiltratøroppdrag i en narkobande fra Nørrebro. Kulen i beinet hadde knust knokkelen, så kirurgene måtte jobbe i timevis med å samle beinsplintene og lappe ham sammen med skruer og stålplater. Det hadde leget, men han hadde ofte vondt. Som nå. Skuddet i magen hadde heldigvis ikke truffet livsviktige organer, men de hadde vært nødt til å ta noen centimeter av tarmen, der prosjektilet hadde gått gjennom. Den skaden kunne han også kjenne nå, som en murring i vevet, og det fikk ham til å føle seg skrøpelig levende.

Penthouseleiligheten lå helt ute i den dyre enden av bygningen, og Axel gikk gjennom en korridor og kom ut på en sti, der han hadde overblikk over den første enorme gården i 8tallet.

Hele bygningen var formet som tallet den hadde navn etter. Leilighetene lå trappet. Ytterst mot naturområdet, der leiligheten til Sten Høeck lå, var enden på åttetallet skåret skrått av, og der var det to skråninger kledd med grønn mose fra topp til bunn på bygningen. Det hele var bundet sammen med en kilometerlang sti av skifergrå og hvit stein, som snodde seg opp gjennom bygget og endte der Axel befant seg. Det var den Khalid var på vei oppover. Axel begynte å gå ned. Ikke alle leilighetene var solgt, men det sto dyre hagemøbler, barnevogner og gassgriller på terrassene foran de fleste. Han regnet med at Sten Høeck hadde fått råd til en leilighet i denne prisklassen først da han ble sikkerhetssjef i Mærsk – den måtte koste minst fem millioner – lønna i PET holdt i hvert fall ikke.

Litt lenger nede fikk han øye på en stor skikkelse som beveget seg raskt opp mot ham. Svarte krøller, skinnjakke. Han hadde verken møtt eller hørt om Khalid, og gikk ut fra at han var forholdsvis ny i tjenesten. Han håpet ikke at han måtte lære ham opp. I gamle dager ville han blitt skikkelig forbanna over å måtte jobbe med en grønnskolling, men nå ville han ikke bry seg om det.

Han begynte å gå ned mot ham. Da de var fem meter fra hverandre stoppet Axel, sa «hei» og rakte fram hånden med et smil. Khalid trykket hånden hans, men fortsatte forbi Axel uten å stoppe, og sa:

«Hei. Hvor er han?»

Axel ble så overrasket at han ikke fikk sagt noe.

«Hvor er leiligheten? Jeg må se Sten nå.»

Axel gikk etter ham og sa:

«Det er her oppe. Kanskje vi skulle ta en prat om forløpet?»

Khalid gikk gjennom korridoren, rundet hjørnet og fortsatte bort til Sten Høecks leilighet uten å svare. Han hilste ikke på de to betjentene, men stoppet foran døra og kikket inn.

«Å, herregud,» sa han da han så blodsporene. Han tok fram et par plastovertrekk til skoene og dro dem på. Idet han skulle til å gå inn i leiligheten, la Axel en hånd på skulderen hans og holdt ham igjen.

«Du går ikke inn dit uten overtrekksdrakt.»

Khalid så utfordrende på ham. Han var et halvt hode høyere enn Axel, bredere skuldre, mer muskler.

«Så gi meg en, da!»

Axel tok tak i ham. Dro ham blidt ut på stien og sa:

«Du kan se ham herfra. Ingen går inn dit før teknikerne har lagt ut plater.»

Khalid så opp på panoramavinduet, der han kunne skimte ansiktet og overkroppen til Sten Høeck.

«Hva er det med øynene hans?» stønnet Khalid. Axel så opp. Kunne han virkelig se det herfra?

«De er åpne. Øyelokkene er fjernet. Og halsen er skåret over. Blant annet.»

«Herregud, hva er det for et dyr som har gjort det?» sa Khalid. Han dirret og fuktet leppene med tungen, så ut som om han skulle eksplodere, men ble stående. De to betjentene stirret måpende på ham. En gruppe uniformerte kollegaer ankom. Axel snudde seg mot de to betjentene og sa:

«Kan dere være snille og få dem vekk herfra, og sette dem i gang med avhør av naboer og avsperring av hele området. Sjekk beboere som skal inn og ut, få navnene deres, og hør om de har lagt merke til noe mistenkelig, noe unormalt, hva som helst, siden i går kveld.»

Khalid kikket ned på låsen, som ikke hadde noen form for skader.

«Gjerningsmannen har hatt nøkler, eller så har Sten sluppet ham inn,» konstaterte han. Han sto tett på Axel.

Axel trakk seg litt unna, gikk bort og la en hånd på rekkverket ut mot naturområdet, selv om han egentlig ikke hadde lyst til å stå der, men Khalid trigget noe i ham. Han så på ham. Han var overveldende, ikke bare på grunn av størrelsen, hele kroppen hans utstrålte kontrollert styrke og undertrykt energi. Det første som hadde slått Axel, var stemmen hans. Intens og myk. Sammen med de mørkebrune, vennlige øynene sto den i kontrast til den enorme fysikken hans, noe som ga ham en vennlighet som var umiddelbart tillitsvekkende, og så hadde Axel samtidig følt noe avvisende, ydmykende og rastløst ved ham, som han hadde vanskeligheter med å gjennomskue.

«Sten var en fin fyr, jeg har kjent ham i mange år,» sa Khalid, og Axel følte et kort ubehag. Det var andre gang Khalid henvendte seg direkte til ham, og denne gangen sto han de tjue–tretti centimeterne tettere på ham enn det som var normalt.

«Hvor lenge har du vært ansatt?» spurte Axel.

Khalid så på ham som om han for første gang ble klar over at Axel eksisterte.

«Lenge,» sa han tonløst og avvisende. Trakk seg unna. Følelsen av å være presset, letnet.

Axel så på ham.

«Hva har Darling sagt til deg?»

«At jeg skulle dra ut hit.»

«Bistå,» sa Axel.

«Bistå?» gjentok Khalid med et uttrykk som om Axel hadde blitt gal.

«Bistå, det er jobben din, det var det Darling sa. Det er det du skal.»

Han stirret på Axel uten å si noe. Sånn sto de en liten stund.

«Ok, nå skal vi finne ut hva vi gjør,» sa Axel.

Khalid slo avfeiende ut med hånden. Gikk bort til Axel igjen og sa med den varme stemmen:

«Han nevnte ikke noe om å bistå. Han sa jeg skulle holde meg tett på deg og sørge for at du ikke gikk dine egne veier eller skjulte noe for oss.»

Jeez, tenkte Axel, her blir det motbakke. Han måtte puste dypt for ikke å bare be fyren dra til helvete med det samme.

«Da gjør du det, og så stikker du tilbake til Darling og forteller hva jeg gjør, men denne saken skal vi oppklare. Det er helt avgjørende at vi finner en retning for etterforskingen i løpet av de neste timene. Og derfor trenger vi Stens personalmappe, alt dere kan skaffe av opplysninger om ham og bekjentskapskretsen hans. Er det fortsatt folk ute hos dere som er sammen med ham? Vil du være så snill å undersøke det?»

Khalid tok et skritt tilbake.

«Ja,» sa han litt for høyt og tydelig, og ble stående og se på Axel med et lite smil, sånn at Axel ikke kunne være sikker på om han var spydig, hånlig eller ironisk. Vennlig var han i hvert fall ikke. Vennlig, tenkte Axel, det er min jobb, men han skjønte at det ville bli vanskelig med Khalid.

«Så bra. Vi skal nok finne ut av dette sammen.» Khalid så ut som om Axel prøvde å rævkjøre ham. «Jeg er ikke ironisk. Jeg mener det,» sa Axel, og holdt på å spy av seg selv.

«Jeg henter ingenting noe sted nå. Jeg får dem til å komme ut med det. Min primæroppgave er å være til stede ved de innledende åstedsundersøkelsene, og sikre at det ikke er hemmeligstemplet materiale i leiligheten, og få oversikt over om det er fjernet noe sånt.»

Hva faen er det du driver med, ditt store, uvitende rasshøl? Axel pustet dypt ned i magen og sa i stedet:

«Du må vente til teknikerne kommer og legger ut plater. Og de må få arbeidsro.»