Sofi Oksanen

UTRENSKNING

Oversatt fra finsk av
Turid Farbregd

Copyright © Sofi Oksanen 2008

Norsk utgave: Forlaget Oktober 2010

Kagge Forlag 2024

Utgitt etter avtale med Salomonsson Agency

Originalens tittel: Puhdistus

Oversetter: Turid Farbregd

Omslagsdesign: Robin S. Rengård og Silvia Morán Kjølstad

Omslagsillustrasjon: The New york public library

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS, Trondheim

ISBN: 978-82-489-3618-3

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som innmating eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

veggene har ører og i ørene er det vakre øredobber

Paul-Eerik Rummo

FØRSTE DEL

Alt er svar, hadde jeg bare visst spørsmålet

Paul-Eerik Rummo

mai 1949

For et fritt Estland!

Jeg må forsøke å skrive noen ord for å bevare forstanden og ikke bryte sammen. Jeg gjemmer skriveboka under golvet her i kottet. Så ingen finner den, selv om jeg skulle bli funnet. Dette er ikke et liv for en mann. Mennesket trenger andre mennesker og noen å snakke med. Jeg forsøker å drive med armhevinger, trene musklene, men jeg er ikke lenger noen mann, jeg er en død. En mann tar seg av gårdsarbeidet, men på gården min er det en kvinne som gjør det, og det er en skam for mannen.

Liide forsøker hele tida å komme nær meg. Hvorfor lar hun meg ikke være? Hun stinker av løk.

Hva holder engelskmennene tilbake? Hvor er amerikanerne? Alt balanserer på en knivegg og ingenting er sikkert.

Hvor er jentene mine, Linda og Ingel? Savnet er større enn jeg makter å bære.

Hans Pekk, Eerikssønn, estisk bonde

1992, Vest-Estland

Fluene seirer bestandig

Aliide Truu stirret på flua, og den stirret tilbake med bulende øyne. Aliide følte seg kvalm. Spyflue. Uvanlig stor, høyrøstet og ivrig etter å legge egg. Den voktet på en mulighet til å komme ut på kjøkkenet, og gned vingene og beina i kammersgardinet som om den forberedte seg på å innta et måltid. Kjøttet var den ute etter, kjøttet og ikke noe annet. Syltetøyet og det andre var i sikkerhet på glass, men så var det det kjøttet. Kjøkkendøra var lukket. Flua ventet. Den ventet på at Aliide skulle bli lei av å drive fluejakt og gå sin vei, åpne døra til kjøkkenet. Fluesmekkeren smalt inn i gardinet. Det ristet, blondeblomstene krøllet seg og nellikene glimtet til bak glasset, men flua flyktet og landet på vindusruta der den trippet omkring passe høyt over hodet på Aliide. Tålmodighet! Det trengte hun nå for å være stø på hånda.

Flua hadde vekket henne om morgenen da den spaserte sorgløst bortetter pannerynkene som på en landevei, overmodig og ertende. Hun hadde slengt teppet til side og skyndt seg å lukke kjøkkendøra, for flua hadde ikke hatt forstand til å smette inn der ennå. Dum var den. Dum og ondsinnet.

Aliide klemte hardt rundt det glattslitte treskaftet på fluesmekkeren og svingte den igjen. Det sprukne skinnet på smekkerhodet traff vindusruta så glasset klirret, gardinfestene gnisset og det rykket i bomullssnora som holdt gardinet bak gardinbrettet, men flua flyktet igjen som om den drev ap med henne. Selv om hun allerede i mer enn en time hadde forsøkt å få livet av flua, hadde den beseiret henne for hvert slag, og med en feit lyd surret den nå omkring oppunder taket. Ei motbydelig spyflue fra avløpsgrøfta. Hun skulle nok få tatt den. Hun ville hvile seg litt, ta kverken på den og deretter konsentrere seg om å lytte på radioen og sylte og hermetisere. Bringebærene ventet, og tomatene, saftige modne tomater. Avlingen hadde vært usedvanlig god i år.

Hun rettet på gardinene. Gårdsplassen lå grå og fuktig etter bygen, det skalv i de våte greinene på bjørketrærne, bladene var flate av regnet, gresstråene svaiet og det falt dråper fra spissene. Og under trærne lå det noe. En bylt. Aliide skjulte seg bak gardinet. Hun tittet ut igjen, trakk blondegardinet foran seg så hun ikke skulle være synlig utenfra, og holdt pusten. Blikket passerte fluelorten på vindusglasset og konsentrerte seg om pletten foran den bjørka som lynet hadde kløyvd.

Bylten rørte seg ikke, og den hadde ingen andre kjennemerker enn størrelsen. Aino på nabogården hadde sett et lysfenomen over den samme bjørka i sommer da hun var på vei for å besøke Aliide og hadde ikke tort å komme fram til huset, men gikk hjem igjen og ringte til Aliide, sto det bra til der borte, hadde det vært en ufo utenfor hos henne. Aliide hadde ikke lagt merke til noe uvanlig, men Aino var sikker på at ufoene hadde vært der akkurat som hos Meelis. Han hadde ikke snakket om annet enn ufoer etter det. Bylten så likevel ut til å være av denne verden, den var mørk av regnet, den passet i terrenget, den var på størrelse med et menneske. Kanskje en av fyllefantene i bygda sov rusen av seg. Men ville hun ikke ha hørt det hvis noen bråket utenfor vinduene? Hun hadde fortsatt skarp hørsel. Stanken av gammelt brennevin kunne hun endatil lukte gjennom veggene. En gjeng suseladder fra nabolaget hadde nylig kjørt opp foran huset hennes på en traktor med stjålet bensin, og det levenet kunne ingen unngå å merke. Rett som det var gikk ferden via grøfta, og gjerdet hennes ble nesten tatt i samme slengen. Her omkring var det ikke lenger annet enn ufoer, gamlinger og imbesilt rakkerpakk. Aino på nabogården hadde flere ganger kommet til Aliide for natta når rampen ble altfor løssluppen. Hun visste at Aliide ikke var redd for ungdommene, men tvert om tok igjen når det var nødvendig.

Aliide la fra seg den hjemmelagde fluesmekkeren hun hadde etter faren, og snek seg til kjøkkendøra, grep håndtaket, men husket flua. Den var stille. Den ventet på at hun skulle åpne. Hun gikk tilbake til vinduet. Bylten lå fortsatt der ute, og i samme stilling. Den så ut som et menneske, håret tegnet seg lyst mot gresset. Kunne det være i live? Hun følte spenningen i brystet, hjertet dunket i posen sin. Burde hun gå ut og se? Eller ville det være dumt, uforsiktig? Var bylten et agn som tyver hadde lagt ut? Nei, det kunne den ikke være. Hun ble ikke lokket til vinduet, ingen hadde banket på ytterdøra. Hadde det ikke vært for flua, ville hun ikke engang lagt merke til bylten før hun gikk ut. Men likevel. Flua var stille. Aliide smatt ut på kjøkkenet og lukket døra kjapt etter seg. Hun lyttet. Den kraftige duren fra kjøleskapet strøk bort stillheten som sivet inn fra fjøset via spiskammerset. Det kjente surret var ikke å høre, kanskje flua var blitt igjen i kammerset. Hun fyrte opp i komfyren, fylte vannkjelen og slo på radioen. Der snakket de om presidentvalget, og snart kom det viktigste, været. Hun ville i gang med dagens dont, men kunne ikke la være å skjele til bylten. Den så like ens ut fra kjøkkenvinduet som når hun så den fra kammerset, og liknet like mye på et menneske. Hun gikk bort og slo av radioen og kom tilbake til vinduet. Det var stille slik det er stille en seinsommerdag i en nesten avfolket estisk bygd, hanen gol borte hos naboen, ingenting annet. Stillheten dette året var merkelig, på én gang forventning og en ro som når stormen er over. Noe i likhet med det forvokste gresset som klistret seg til vindusrutene. Det var vått og stumt, avslappet.

Aliide lot neglen gli over gulltanna, noe hadde satt seg fast mellom tennene. Hun pirket i mellomrommene mens hun lyttet, men hørte bare skrapinga av negl mot bein, og plutselig kjente hun det i ryggmargen. Hun holdt opp med å grave i tennene og konsentrerte seg om bylten. Flekkene på glassruta forstyrret. Hun tørket av med en gasklut, kastet den i oppvaskbaljen, tok jakka ned av knaggen og trakk den på seg, husket håndveska på bordet og nappet den til seg, lette med blikket etter et passende gjemmested og dyttet den inn i koppeskapet. Oppå skapet sto ei finsk deodorantflaske. Den gjemte hun samme sted og satte lokket på sukkerskåla der Imperial Leather-såpa lå. Først deretter vred hun nøkkelen forsiktig om i låsen på innerdøra og skjøv den opp. Hun ble stående i forstua, tok greipskaftet hun brukte som stav, men byttet det med den fabrikklagde bystokken, satte også den fra seg, og blant redskapene som sto der, valgte hun ut en ljå. Et øyeblikk støttet hun ljåskaftet mot veggen, ordnet håret, festet hårspenna bedre, strøk noen hårfliser fra panna bestemt bak ørene, grep ljåen igjen, flyttet vekk spettet foran ytterdøra, låste opp og steg ut.

Bylten lå på samme sted under bjørkene. Aliide gikk nærmere med blikket festet på den, men undersøkte samtidig om noen andre var å se. Bylten var ei jente. Sølete, fillete og skitten, men like fullt ei jente. Ei fullstendig fremmed jente. Et menneske av kjøtt og blod, ikke noe himmelsendt framtidsvarsel. På de brukne neglene satt det rester av rød lakk. Striper av maskara og slappe permanentlokker lå nedover kinnene, hårlakken syntes som små kuler, og et blad fra sølvpilen hadde hengt seg fast i den. Håret var grovt av bleking, fettet og mørkt ved hodebunnen. Under skitten var ansiktshuden som et overmodent glasseple, på den tørre underleppa strittet små hudfiller, og mellom dem var leppa opphovnet, tomatrød og unaturlig skinnende blodfull, det fikk skitten til å se ut som en hinne, noe det gikk å tørke vekk liksom voksbelegget på et eple som har hengt ute i kulda. Det hadde samlet seg lilla farge i foldene på øyelokkene, og det var rakninger i den svarte, gjennomsiktige strømpebuksa. Den var tettstrikket og prima, hadde ingen utposinger ved knærne. Opplagt av vestlig kvalitet. Materialet hadde bevart glansen til tross for søla. Den ene skoen hadde falt av. Det var en tøffel med gråslitt nuppete flanellfôr og et hull ved hælen. Rundt kanten var det festet en dekorasjon som nå var vrengt opp til en lang rekke hundeører, en sikksakkbord i imitert skinn, og et par forniklete nagler. Aliide hadde hatt maken. Da de var nye, hadde pynten vært mildt lysebrun, og fôret mykrosa som sidene på en ren grisunge. Tøffelen var et sovjetisk produkt. Kjolen? Vestlig. Trikotstoffet var av altfor god kvalitet til å være innenlandsk. Og slike belter var det ikke andre steder enn i Vesten. Sist Talvi var på besøk fra Finland, hadde hun et sånt strikkbelte. Til Aliide sa hun at de var på moten, og motegreier var noe dattera forsto seg på. Aino hadde fått et liknende belte i en hjelpepakke fra kirken, selv om hun ikke hadde bruk for det, men når hun fikk det gratis, så – finnene hadde råd til å sende nye klær også i innsamlingen. Pakken hadde ellers inneholdt en anorakk og T-skjorter, snart skulle hun gå og hente mer. Kjolen til jenta var riktignok altfor fjong til at den kunne være hjelpesending. Og jenta var ikke herfra.

Ved hodet lå det ei lommelykt. Og et sølete kart.

Munnen var halvåpen, da Aliide bøyde seg nærmere, kunne hun se tennene. De var altfor hvite. I den hvite tanngarden satt det en lang rekke grå plomber.

Under øyelokkene beveget øyeeplene seg som lemus.

Aliide støtte til jenta med ljåskaftet, men ingenting skjedde. Det rykket ikke i øyelokkene selv om Aliide hoiet, heller ikke da hun kløp. Hun hentet regnvann i fotvaskbaljen og skvettet det på jenta, som krøp sammen i fosterstilling og dekket hodet med hendene. Munnen åpnet seg til et skrik, men det kom bare en hvisking:

– Nei. Ikke vann. Ikke mer.

Så var plutselig øynene hennes vidåpne og hun spratt opp i sittende stilling. Aliide trakk seg for sikkerhets skyld litt unna. Jenta satt der fortsatt med åpen munn. Noen lyd kom det ikke. Hun så i retning Aliide, men det forskremte blikket festet seg ikke på henne. Det festet seg ikke på noe. Aliide forsøkte å forsikre at det ikke var noen fare, snakket med den samme milde stemmen som til urolige husdyr. Det viste seg ingen forståelse i øynene til jenta, men det var noe kjent ved den gapende munnen. Ikke ved jenta i og for seg, men ved måten hun oppførte seg på, ved uttrykkene som dirret under den voksaktige huden uten å nå opp til overflaten, ved kroppen som var vaktsom samtidig som blikket var tomt. Hun trengte lege, det var opplagt. Aliide hadde ikke noen lyst til å ta seg av denne ubestemmelige fremmede, så hun foreslo å ringe etter lege.

– Nei!

Stemmen lød sikker, selv om blikket fortsatt flakket. Etter utbruddet fulgte en pause og plutselig ord i en lang rekke etter hverandre om at hun ikke hadde gjort noe, at det ikke var nødvendig å tilkalle noen for hennes skyld. Ordene støtte borti hverandre, begynnelsene hengte seg opp i avslutningene, aksenten var russisk.

Jenta var russer. Russer som snakket estisk.

Aliide trakk seg litt lenger unna.

Hun måtte se til å få seg en ny hund. Eller to.

Den nyslipte ljåen glinset, selv om lyset var grått etter regnet.

Hun følte svetten piple fram på overleppa.

Øynene klarnet på jenta, blikket festet seg først på marka, på et groblad, så på det neste, langsomt videre bortover til kantsteinen ved blomsterbedet, vannpumpa, baljen under pumpa. Så vendte det tilbake til hennes eget fang, flyttet seg til hendene, stanset der, gled bortover til enden av ljåskaftet, men løftet seg ikke høyere, og vendte i stedet tilbake til håndflatene, skrammene på håndbakene, de ødelagte neglene. Det virket som om hun utforsket kroppsdelene sine, kanskje hun talte dem, arm og håndledd og håndflate, alle fingrene på plass, den andre hånda like ens, så tærne på den tøffelløse foten, fotbladet, ankelen, leggen, kneet, låret. Blikket fortsatte ikke til hoften, men flyttet seg plutselig til foten med tøffel. Hun strakte hånda mot den andre tøffelen, tok den langsomt og trakk den på seg. Den la seg om foten med en lett surkling. Hun krøkte beinet og følte langsomt på ankelen. Ikke slik den gjør som har mistanke om at ankelen er vrikket eller brukket, men som en som har glemt hvordan en ankel ser ut, eller slik den blinde føler på noe fremmed. Hun klarte til slutt å reise seg, men så ennå ikke direkte på Aliide. Da hun hadde kommet seg på beina, tok hun seg i stedet til håret og strøk det fram over ansiktet, enda det var fuktig og så ekkelt ut, trakk håret fram foran seg, som fillete gardiner i et fraflyttet hus der det ikke lenger skjuler seg noe liv.

Aliide klemte om ljåskaftet. Kanskje jenta var gal. Kanskje stukket av fra et eller annet sted. Hva visste vel hun. Kanskje jenta bare var forvirret, kanskje det hadde hendt noe og det var derfor hun var sånn. Eller kanskje hun likevel var agn for en russisk tyvebande.

Jenta slepte seg bort og satte seg på benken under bjørketrærne. Vinden beveget greinene, men hun enset dem ikke, kvapp bare litt da bladene strøk over ansiktet.

– Flytt deg unna de greinene.

En forundring gled over kinnene. Forundring blandet med noe annet – det så ut som hun husket noe. At det er lov å flytte seg unna blad som slår mot ansiktet? Aliide myste. Gal.

Jenta trakk seg litt bort fra greinene. Fingrene grep om kanten på benken som om hun ville unngå å falle. Ved siden av hånda lå brynet. Jenta var vel aldri en slik som lett for opp og ga seg til å kaste stein og bryner. Ikke verdt å gjøre henne nervøs. Best å være forsiktig.

– Hvor kommer så denne jenta fra?

Hun åpnet munnen noen ganger før det kom lyd, famlende setninger om Tallinn og en bil. Ordene støtte mot hverandre som for litt siden, trakk seg sammen på feil sted, forente seg før de skulle, kriblet så underlig i ørene på Aliide. Det skyldtes ikke ordene eller den russiske aksenten, men noe annet, jenta snakket et merkelig estisk. Til tross for at hun selv med den unge, skitne kroppen sin tilhørte dagen i dag, så var setningene stive og kom fra en verden av sprø papirer og mugne album der alle bildene var fjernet. Aliide trakk ut ei hårnål og stakk den inn i øregangen, dreide den rundt, tok den ut og festet den på nytt i håret. Fortsatt klødde det. Det gikk opp for henne: Jenta var ikke fra noe sted her i nærheten, kanskje ikke engang her fra landet. Men hvem kunne dukke opp fra et annet sted og snakke dette provinsspråket? Hjelpepresten var en finne som kunne estisk. Han hadde lært seg språket da han ble prest her, og han snakket det godt, alle prekenene og minnetalene skrev han på estisk, og folk tenkte ikke lenger på å klage over prestemangelen. Men i språket til jenta var det en annen tone, noe eldre, møllspist og falmet. På underlig vis hang det en liklukt ved det.

Av de langsomme setningene gikk det fram at hun hadde vært på vei til Tallinn i bil sammen med noen kvelden før, og det hadde oppstått en trette med denne noen, og denne noen hadde slått henne, og hun hadde stukket av.

– Hvem noen? spurte endelig Aliide.

Igjen beveget jenta leppene litt før hun famlende fant ord. Hun hadde reist sammen med mannen sin.

Mannen? Var hun gift? Eller var hun likevel et agn plassert der av tyver? Til agn å være var hun underlig forvirret. Eller var det meningen at hun skulle vekke medlidenhet? Fordi ingen fikk seg til å vise bort en jentunge i en slik tilstand? Var det tingene hennes eller skogen tyvene var ute etter? Alt tømmeret ble eksportert vestover, og hennes egen rettsprosess for å få tilbake eiendommen var langt fra avsluttet, enda det ikke skulle være problemer med det. Gamle Mihkel borti bygda havnet for retten fordi han hadde skutt på noen menn som kom og felte skog. Dommen ble mild, retten hadde skjønt hva det dreide seg om. Prosessen som skulle gi ham skogen tilbake var ennå ikke avsluttet, og plutselig dukket de finske avvirkningsmaskinene opp og gikk i gang med å felle trærne. Politiet grep heller ikke inn, og hvordan kunne de i det hele tatt klart å beskytte skogen hans døgnet rundt, særlig når han offisielt ikke engang eide den. Skogen forsvant bare, og til slutt hadde Mihkel skutt noen av tyvene. Her til lands og i tider som disse var alt mulig, men i skogen til Mihkel ble det ikke felt flere trær uten tillatelse.

Hundene på en av gårdene satte i å gjø, jenta skvatt til, forsøkte å se gjennom nettinggjerdet bort på veien, hun skjelte ikke engang i retning skogen.

– Hvem noen? gjentok Aliide.

Jenta fuktet leppene med tunga, skottet bort på Aliide og på gjerdet og begynte med klossete bevegelser å rulle opp ermene, noe hun likevel gjorde ganske behendig, tilstanden og talebruken tatt i betraktning. Så strakte hun fram de gule og blå armene, liksom for å bevise det hun sa, og snudde med det samme hodet mot gjerdet, skjulte ansiktet.

Aliide grøsset. Jo, jenta forsøkte å påkalle medlidenhet, kanskje hun ville inn i huset for å se om det var noe å stjele. Blåmerkene var riktignok ekte. Likevel sa hun:

– De ser gamle ut. Gamle blåmerker.

At de var så ferske, nærmest blodferske, hadde igjen fått svetten fram på overleppa. Blåmerker skal dekkes og ties om. Sånn har det alltid vært. Jenta la kanskje merke til at Aliide ble pinlig berørt, for hun trakk tøyet med forte, rykkende bevegelser ned over de blågule armene som om hun først nå innså det skammelige i å avdekke seg, og sa ampert vendt mot gjerdet at det hadde vært mørkt og at hun ikke visste hvor hun var, hun hadde bare løpt og løpt. De hakkende setningene endte med forsikringer om at hun var allerede i ferd med å dra igjen. Hun skulle ikke bli der og forstyrre.

– Vent her. Jeg henter valeriana og vann, sa Aliide og gikk mot huset, fra døra så hun tilbake på skikkelsen som satt sammenkrøpet og urørlig på benken. Jenta var redd på ordentlig. Det oste skrekk av henne lange veier. Aliide ble seg bevisst at hun hadde begynt å puste gjennom munnen. Hvis jenta var et agn, så var hun redd den som hadde sendt henne hit. Kanskje ikke uten grunn, kanskje Aliide burde være redd selv også, kanskje hun burde oppfatte de skjelvende hendene til jenta som et varsel om å låse døra og holde seg inne, holde jenta ute, hun fikk gå hvor som helst når hun bare gikk sin vei, når hun bare lot Aliide være i fred, gamle mennesket. Hun måtte bare ikke bli værende her og spre den avskyelige, kjente stanken av skrekk. Kanskje var det en bande på ferde som gjennomsøkte alle gårdene? Kanskje hun burde ringe og spørre? Eller hadde jenta kommet ens ærend til huset hennes? Var det noen som hadde hørt at Talvi var ventende på besøk fra Finland? Men det var jo ikke så svære greier nå lenger som det var før.

På kjøkkenet øste hun vann i et krus og dryppet litt valeriana oppi. Fra vinduet kunne hun se jenta, hun hadde ikke rørt på seg. Aliide tok selv en skje av hjertemedisinen sin i tillegg til valerianaen, det fikk ikke hjelpe at det var utenom måltidet. Så gikk hun ut på gårdsplassen igjen og rakte fram vannkruset. Jenta grep det, snuste omhyggelig på det før hun satte det ned og veltet det så innholdet rant ut mens hun glodde på det. Aliide merket en irritasjon. – Var det ikke bra nok?

Jenta forsikret at jo visst, men hun ville vite hva Aliide hadde hatt oppi.

– Ikke annet enn valeriana.

Jenta sa ikke noe.

– Skulle jeg ha noen grunn til å lyve?

Jenta gløttet liksom forslagent bort på henne. Det plaget Aliide, men hun gikk likevel på kjøkkenet etter et nytt krus og tok med seg valerianaflaska ut. Jenta snuste på vannet og overbeviste seg tydeligvis om at det bare var vann, så ut til å kjenne valerianaen også og slapp noen dråper opp i kruset. Aliide var irritert. Drev jenta ap med henne? Kanskje hun rett og slett var gal. En rømling fra sjukehuset. Hun husket en som hadde kommet seg ut av galehuset i Koluvere og fått på seg en aftenkjole fra en hjelpesending, så sjanglet hun gårdimellom uten sko og spyttet på alle som kom i hennes vei.

– Var vannet brukbart?

Jenta hadde tatt grådige slurker, så det rant nedover haka på henne.

– For litt siden forsøkte jeg å vekke deg og da skrek du: Nei, ikke vann!

Det var tydelig at jenta ikke husket dette, men utropet ga fortsatt gjenlyd i hodet på Aliide, ble kastet fra side til side i kraniet, svingte fram og tilbake og kalte på noe som var mye eldre. Stemmene til mennesker som har fått hodet trykket under vann tilstrekkelig mange ganger, er forbausende ensartete. Stemmen hadde hatt den spesielle nyansen av prusting, åndenød og håpløshet. Aliide kjente at det verket i hånda. Smerten kom av en trang til riktig å smelle til jenta. Ti stille. Forsvinn. Ha deg vekk. Eller kanskje hun tok feil. Kanskje jenta bare hadde vært nær ved å drukne på en svømmetur, kanskje hun hadde vannskrekk av den grunn. Kanskje Aliides eget hode spilte henne et puss, kombinerte ting som ikke hadde noe til felles. Kanskje språket til jenta, gulnet og tæret av tidas tann, hadde gitt Aliide visse forestillinger.

– Sulten? Er du sulten?

Jenta så ut som hun ikke hadde oppfattet spørsmålet eller kanskje aldri før var spurt om noe liknende.

– Du venter her, bestemte Aliide og gikk inn igjen og lukket døra etter seg. Snart var hun tilbake med mørkt brød og smørasjett. Hun hadde nølt et øyeblikk når det gjaldt smøret, men tok likevel asjetten med seg. Så smått sto det ikke til at hun ikke unte jenta en liten klatt. Effektivt agn, måtte hun innrømme, som virket så fort på en som henne, hun som hadde sett det meste i livet. Smerten i hånda bredte seg til skulderen. Hun hadde klemt smørasjetten altfor kraftig for å få bukt med trangen til å slå.

Det sølete kartet lå ikke lenger i gresset. Jenta måtte ha puttet det i lomma.

Den første brødskiva forsvant i ett jafs. Først da hun kom til den tredje, ga jenta seg tid til å ta smør på, men i full fart, alt bare i en klump, så brettet hun skiva på midten og klemte så hardt at smøret ble presset utover mellom brødstykkene, og beit til. Ei kråke kraet ved grinda, hundene gjødde på gårdene, men jenta konsentrerte seg så sterkt om brødet at lydene ikke fikk henne til å skvette slik som tidligere. Aliide la merke til kalosjene sine, de skinte som blankpussete støvler. Det steg fuktighet fra det våte gresset opp i beina på henne.

– Og hva nå? Han mannen din. Er han etter deg? spurte Aliide mens hun så på jenta som spiste. Sulten var ekte. Men hva med redselen. Var hun bare redd for mannen sin?

– Han er etter meg. Mannen min.

– Skal jeg ringe til mora di så hun kan komme og hente deg? Eller så hun vet hvor du er.

Jenta ristet på hodet.

– Til en venn, da. Eller noen i familien.

Hun ristet på hodet igjen, heftigere enn før.

– Til noen som ikke forteller til mannen din hvor du er.

Ny hoderisting. Det skitne håret svingte bort fra ansiktet. Hun feide det tilbake og så mer ut som hun var full enn gal, til tross for det skvetne vesenet. Hun hadde ikke galskapens glans i øynene, selv om hun stadig skulte og skottet.

– Jeg kan heller ikke ta deg noe sted. Det finnes ikke bensin her, selv om jeg hadde hatt bil. Bussen går kanskje en gang om dagen, men det er ikke sikkert.

Jenta forsikret at hun skulle straks gå.

– Hvor går du? Til mannen din?

– Nei!

– Hvor da?

Den ene tøffelen sparket i en kantstein ved blomsterbedet, haka hang nesten på brystet.

– Zara.

Aliide måpte. Det var da noe til presentasjon.

– Aliide Truu.

Jenta holdt opp med å sparke i steinen. Da hun var ferdig med å spise, hadde hendene igjen tatt et fast tak om kanten på benken, men nå løsnet de. Hodet løftet seg litt.

– Hyggelig å treffes.