Aina Skoland

SOLGT

Denne utgave © 2024 Kagge Forlag AS

Ble utgitt av Shoeprint i 2022.

Omslagsdesign: Maria Sundberg, etter originalutgave av Erlend Askhov

E-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-3620-6

Kagge Forlag AS

Akersgata 45

0158 Oslo

www.kagge.no

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som innmating eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Til pappa

Et løfte er et løfte

Prolog

Hun kjente spyttdråpene hans mot ansiktet.

– Hore! Du har alltid vært en hore og kommer alltid til å være det. Hva i helvete var det som fikk deg til å tro noe annet?

På impuls ville hun tørke seg på kinnet, men det skarpe tauet rundt håndleddene skar bare dypere inn i huden da hun prøvde å trekke frem hendene. Hun svelget. Nektet å la ham få se henne svak. Han hadde rett. Hun var en hore. Men det var de som gjorde henne til det.

– Dere eier meg ikke lenger, snerret hun.

– Tror du, ja.

Han satte seg sakte ned på kne og bøyde hodet. Hun kunne kjenne heten fra åndedrettet hans. Da han fortsatte, var det ville sinnet i stemmen erstattet med en fresende trussel.

– Hjelper ikke å stikke av, veit du. Kan ikke rømme fra oss. Bare se hva vi gjør med rømlinger.

Hun vred seg vekk, men den kraftige mannen hogg tak i en hårtufs og bendte hodet hennes. Slaget fikk henne til å gispe. Hun kunne ikke unngå å se lakeien som sto bøyd over den maltrakterte kroppen og foreviget synet med telefonen. Ekkoet av skrikene ringte fortsatt i ørene. Fyren smilte sleskt, selv om øynene var triste.

– Dere var kolleger en gang, skrek hun. – Venner! Hvordan kunne du?

Synet av bøddelen som krympet seg ga henne nye krefter. Hun spente kroppen og satte i et nytt brøl, men bråstoppet da hun kjente kniven mot den bare huden nederst på magen. Hun visste hva som ventet. Plutselig fikk hun et intenst behov for å dekke seg til, der hun lå naken på den fuktige skogbunnen. Stålbladet var varmt og klissete. De hadde ikke engang tatt seg bryet med å tørke av kniven. Snart ville det størknende blodet hans blande seg med hennes pulserende. Hun stålsatte seg, men nektet å lukke øynene. Stirret rett opp i ansiktet til mannen hun hadde vokst opp med som en slags farsfigur. Eller, det nærmeste hun hadde kommet, i hvert fall. Hun fanget blikket hans og vek ikke unna. Hun skulle i det minste sørge for at blikket hennes ville forfølge ham resten av livet, som blikkene til alle de skitne mennene fulgte henne. Hun trodde ikke noe på at han kunne ta livet av henne uten kvaler. Trykket mot magen lettet et øyeblikk, og hun slapp fra seg et ufrivillig stønn.

– Ey, kamerat, stikker du bort og gjør klar bilen?

– Sikker?

– Jepp. Han gryntet. – Denne klarer jeg på egen hånd.

Han gikk frem og tilbake bak henne mens den andre fjernet seg, forsvant inn i skogen. Hun kjente ham så godt. Visste at denne rastløse traskingen betydde ubehag. Usikkerhet nærmest. Hun hørte hvordan han trakk pusten. Innen han satte kurs mot henne igjen, hadde fottrinnene på nytt funnet en hardere rytme. Bakken under henne vibrerte for hvert skritt til han sto over henne igjen.

– Papa ba meg hilse, sa han kort.

Papa. En kvalme overdøvet redselen. Det føltes så deilig den gangen hun tok fra Papa det han aller mest ville ha, selv om hun hadde måttet se seg over skulderen hver time i årene som hadde gått siden. Likevel hadde hun alltid visst at denne dagen ville komme.

På nytt huket han seg ned ved siden av henne og trakk kniven opp av beltet. Hun følte kneppet da spissen punkterte huden. Smerten kom først smygende, så fossende. Den fylte kroppen til det ikke var plass til luften i lungene. Han presset kniven lenger ned. Små tåkedotter skled over øynene. Det ble vanskelig å holde fast ved blikket hans, men hun kunne ikke gi seg uten kamp. Hun hørte sin egen stemme langt borte fra da hun presset frem ordene.

– Se hva Papa får deg til å gjøre, din feiging.

Den tatoverte hånden hang over henne. Han gryntet rasende. Hun lukket øynene og prøvde å mane frem tanken på Luna. Det fungerte ikke. Hun forberedte seg på det verste. Et kjapt, dypt kutt, kanskje? Et skudd som pløyde seg inn i tinningen og gjorde alt svart før skallen kollapset? Endringen i trykk og luft ved siden av henne varslet om at han reiste seg. Skrittet over henne, grep tak i hendene hennes. Da kniven kom, var det ikke håndleddene de snittet. Trykket fra tauet løsnet. Så tauet rundt anklene.

– Hvis du noen gang avslører at du er i live, er det over, hveste han og snudde ryggen til.

Hun kravlet seg på bena og stavret mot den blodige kroppen. Hun ville gripe tak i den, riste og kreve at den våknet til liv.

– Pell deg vekk, hørte hun bak seg, før et håndkle ble kastet til henne. Hun presset det mot såret i buken og rygget som best hun kunne inn i skogen, bort fra ham som hadde vært alt. Bena føltes som glassmaneter og tåkesynet ville ikke klarne, men hun kunne ikke stoppe. Hun måtte komme seg i sikkerhet før han ombestemte seg, før hun mistet for mye blod. Den brutale kjempen hun hatet, men likevel følte en viss pervers sympati med, hadde sunket sammen på bakken. Gråt i høye hulk. Mannen hun elsket, lå skamfert og stille foran ham. Han ville aldri mer beskytte henne.

Kapittel 1

Fredag 17. juli

– Husk at jeg bare vil deg godt.

Ordene kom innhyllet i Josteins aftershave. Anna spant rundt, men så bare den dresskledde ryggen som forsvant inn på kontoret.

– Hva …

– God ferie, Anna!

Undringen druknet i en bamseklem fra Christian. Polyesteren fra resepsjonsuniformen gnisset mot kinnet. Selv hadde hun skiftet til sitt sivile liv, hun var bare fem skritt unna tre ukers frihet.

– Fy søren som jeg misunner deg. Jeg må slave her i enda fem dager før jeg kan slippe fri, stønnet Christian.

– Det blir nok din tur snart. Hun lo før hun frigjorde seg. – Har du store planer for ferien?

– Store og store, fru Jørgensen, sa Christian og sendte et strålende smil til en passerende gjest. – Det blir nok en tur hjemom for å besøke de gamle. Ellers skal jeg ligge til lading i Frognerparken, tenkte jeg. Og så snakker Ask og jeg om å ta en spontan tur til et eller annet sted med strand og margaritas da, men det vil tiden vise. Men du får kose deg sammen med Maja.

– God tur videre, herr Rustad, kvitret Therese idet hun entret resepsjonen i nystrøket uniform. Håret var fortsatt fuktig etter svømmeøkten. – Jeg håper vi ses igjen veldig snart.

Den middelaldrende mannen som beveget seg over det harde steingulvet, kledd i en dress som imponerte mer i pris enn i smak, snudde seg og smilte oppglødd. Ganglaget hans ble med ett lettere. Therese kysset Anna lett på begge kinn mens hun fortsatte replikken lavt. – Men da håper jeg du tar deg en dusj først. Herregud, som den mannen stinker.

Anna hadde telt ned til denne dagen i ukevis, men på toget hjem klarte hun ikke å falle til ro. Hvorfor skulle Jostein si noe sånt? «Husk at jeg bare vil deg godt.» Idet hun trådte ut på perrongen i Asker, følte hun et blaff av den samme aftershave-lukten. Hun ristet på hodet. Regnet var i ferd med å avta etter å ha høytrykkspylt den usedvanlig hete norske sommeren. Hun tok bena fatt.

Tankene murret fortsatt i bakhodet da hun sto i barnehagen. I den ene hånden holdt hun sekken til datteren, i den andre en pose breddfull av skifteklær og diverse kreative produkter. Årets samling av barnetegninger var samlet i en mappe hun klemte under armen.

– Kom igjen, Maja, vi skal hjem nå.

– Nei, sa datteren kort. På nytt satte hun seg i sandkassen som nå minnet mest om en gigantisk sølepytt. Anna kjente tålmodigheten renne bort sammen med svetten. Hun hadde brukt de siste fem minuttene på å fremstå som den mildt overtalende mammaen, men nå fikk det være nok. Hun kastet sekken over skulderen så vannflasken ramlet ut av sidelommen. Plukket den opp og stappet den i posen så det knaste i limte ispinner. Med en grimase grep hun den skitne, lille hånden og trakk datteren opp av sanden.

– Au, mamma. Vondt!

– Så oppfør deg ordentlig, da, freste Anna tilbake med sammenbitte tenner. I øyekroken ble hun var avdelingslederen som sto ved porten og fulgte med på dem. Hun satte på seg smilet igjen, snakket lavt mens hun børstet den verste sølen av klærne til den surmulende treåringen.

– Du får is når vi kommer hjem hvis du blir med uten mer tull.

Jenta satte den ene foten foran den andre uendelig seigt på vei mot porten. Anna kjente at smilet var stivt da de passerte avdelingslederen. Hun prøvde å si noe hyggelig om å «ha en fin sommer», men det låt mer manisk enn trivelig. Turen de knappe tre hundre meterne hjem foregikk i amper stillhet.

Anna vrengte de sølete plaggene av datteren, tørket bort det verste med en klut og fant frem rene klær. Oppe i stuen skrudde hun på TV-en og gikk for å hente isen hun hadde lovet. Det var ikke til å unngå at blikket ble trukket mot konvolutten på kjøkkenbenken på veien tilbake til stuen. Hun hadde ikke åpnet den, men brevet inni var skjevt brettet. Logoen til forliksrådet kunne tydes på lang avstand. Brevet hadde ligget der og irritert henne i flere dager, men nå plukket hun det opp, krøllet det hardt sammen og kastet det i papirsøppelet. Hun rakte Maja isen og trakk den ene gardinen halvveis for så det ikke skulle skinne i skjermen. Med en automatisk bevegelse lukket hun terrassedøren og dobbeltsjekket at den var låst. Hun prøvde stadig å overbevise seg selv om at hun hadde senket skuldrene etter den hendelsen på lekeplassen, men innerst inne visste hun at det ikke var sant.

– Mamma, vinden ble borte. Det er varmt, protesterte Maja.

Anna overhørte henne.

– Husk at hvis du vil si meg noe, må du komme ned. Jeg hører ikke hva du sier når jeg står i dusjen nede.

Datteren, som allerede var oppslukt av is, prinsesser og lilla kjoler, svarte ikke. Anna grøsset da hun så Maja begrave ansiktet i kosekluten, Lille Klem. Den var med overalt og trengte sårt en vask. Hun fikk prøve å gi den en runde i vaskemaskinen i kveld.

Strålene kjentes varme mot den nå så kalde kroppen. Anna tok seg god tid til å vaske bort svette, jobbstress og irriterende tanker. Det var bare tre dager til hun og Maja skulle fly til sol og bading på Mallorca, og hun prøvde å konsentrere seg om en mental huskeliste. Maja lo i det fjerne. Gjennom suset fra dusjen kunne hun høre Rihanna synge om russisk rulett på radioen.

– Mamma! Mamma!

Så lenge hadde freden vart. Hun skylte skummet ut av håret.

– Jeg sa jo at jeg ikke hører noe her nedenfra. Hvis du skal si noe må du komme ned hit, ropte hun irritert tilbake.

Det gikk noen sekunder. Anna trakk inn duften av kokos da hun sakte sjamponerte håret en gang til. Endelig begynte hun å finne frem til feriepulsen. Et øredøvende brak sendte den rett opp igjen. Vannet strømmet over henne, men kunne ikke skjule lyden av glass som ble smadret. Såpen fylte øynene mens hun prøvde å få opp dusjdøren. Så kom skriket. Det trengte gjennom alle lag, traff henne i ryggmargen. Maja!

Hun bykset ut av dusjen, rasket med seg badekåpen fra knaggen og sprintet opp trappen. Snublet på det tredje trinnet. Kravlet seg videre til toppen, der hun ble stående som frosset. Midt på det lyse tregulvet lå en av de sorte, firkantede keramikkrukkene hun hadde plantet stemorsblomster i forrige helg. Jord og skjøre, blå blomster lå strødd. Glasskår dekket stuegulvet. Gardinen foran terrassedøren gynget frem og tilbake. Fra TV-skjermen sang prinsesse Sofia om å te seg kongelig, men Maja satt ikke lenger og så på.

På bare føtter stormet hun over det knuste glasset og ut på terrassen. Hun ropte mens hun trakk på seg badekåpen. Stemmen raspet i halsen. Hun nådde lynraskt skogkanten, fortsatte bortover gresset bak rekkehusene. Ned bakken på den skrå tomten. Ropte høyt mens hun rundet fjellknausen som var Majas yndlingsgjemmested. Rev opp døren til lekestuen med et brak, trev ned dynetrekkene som hang på tørkestativet til naboen. Ingenting. Hun løp rundt til forsiden av huset og bortover veien mellom rekkehusene. Det var ikke en sjel å se, bare fordømte tujahekker. Tilbake opp i hagen igjen. Hun dundret på terrassedøren til nærmeste nabo, men hadde ikke tid til å vente på svar. Kastet seg mot neste dør, og så neste. Hun snudde og løp tilbake mot sin egen hageflekk. Plutselig fikk hun øye på noe skinnende hvitt i det våte gresset. Hun nærmet seg og sank ned på kne da hun så hva det var. Idet de første naboene kom stormende mot henne, stappet hun gjenstanden ned i lommen på badekåpen. Så forsvant lyset, og stemmene rundt henne ble til uforståelige lydbølger.

Kapittel 2

Fredag 17. juli klokken 17.58

Køen sneglet seg østover, ut av Oslogryta. Biler hardstappet med kofferter og flytemadrasser fylte opp filene i alle retninger. Mo kastet et skyldbetynget blikk på nabobilene. Han hadde tastet et svar til en av morens mange meldinger mens han hadde latt bilen trille to billengder nærmere lyskrysset. Vakttelefonen vibrerte i lommen. Han sjekket klokken. To minutter igjen til skiftet var over. Han sukket tungt før han svarte, tok imot den korte beskjeden og strakte hals for å se etter neste mulighet for å gjøre vendereis. Han stønnet, ventet på oppringningen. Veddet med seg selv på at den ville komme innen lyset skiftet til grønt. Ganske riktig.

– Hva mener du med at du ikke kommer hjem til middag?

– Du vet jeg har vakt. Jeg har blitt kalt tilbake på jobb.

Moren gikk opp i fistel i den andre enden.

– Men du lovet du skulle være ferdig klokken seks. Jeg har invitert Yasmin bare for din skyld.

Replikken hennes snudde dårlig samvittighet til irritasjon.

– Mamma, jeg har ikke tenkt å gifte meg med Yasmin, eller noen andre, i overskuelig fremtid Bare dropp det.

Moren snufset gjennom øreproppen hans, og han visste at krokodilletårene var på vei. Han snudde bilen i rundkjøringen på Økern, kjente pulsen øke da han satte på blålysene og tråkket befriende tungt på gassen.

Allerede da han gikk ut av bilen på gjesteparkeringen på Borgen i Asker, ante han en guffen stemning. Ingen barnelatter eller gressklipperduring fylte luften, til tross for at solen hadde kommet frem igjen etter regnskyllet. Til og med fuglene hadde funnet seg et annet nabolag å kvitre i. Mo grøsset i sommervarmen. Like bak ham skrenset en bil inn på parkeringsplassen ved siden av hans. Han ble stående og vente på at den spede damen skulle komme seg ut av den knallgule Fiaten.

– Hei, takk for sist.

Birgitte Olden stappet telefon og bilnøkler ned i Bergans-sekken og møtte Mo med et håndtrykk og et fast, sydlandsk brunt blikk. Det lange, mørke håret var satt opp i en stram knute i nakken, klar til å gjemmes under en papirhette. Mo tok automatisk en hånd til hodet. Glattet med innøvde bevegelser over verven som alltid fikk håret hans til å stå til alle kanter. Med raske skritt passerte de bommen som stengte av den bilfrie gaten med rekkehus på begge sider. De gikk forbi en tom lekeplass med sandkasse, dumpehuske og et epletre i perfekt klatrestørrelse. Gaten var innrammet av velstelte hageflekker.

Rekkehuset omkranset av rød og hvit sperretape lå innerst i blindveien. En gjeng uniformerte politifolk var samlet utenfor. Johannes Engerdal så harmløs ut. Han var lav og butt, men Mo hadde sett ham i sving før. Han var en erfaren leder. Nå sto han der og strøk seg bekymret over den blanke skallen.

– Åstedet er opp der, sa han og pekte på stien som gikk langs huset på den skrånende tomten. Birgitte nikket, trakk frem den forseglede sekken med den rene kjeledressen, begynte å gå mot baksiden av huset.

– Vi har sikret området, og letingen er i gang. Naboene har stilt opp. Hundepatruljen gikk ut for ti minutter siden, og disse seks betjentene er på vei ut for å gå dør til dør.

Under de to årene Mo hadde jobbet i etterforskningsteamet på Asker politistasjon, hadde han latt seg fascinere over at maskineriet bare klikket på plass i løpet av minutter når det var nødvendig. I rolige tider tok alt en evighet. Nå gjorde den sydende aktiviteten ham skjerpet, og alvoret i situasjonen slo inn med full tyngde. Et forsvunnet barn kunne umulig love godt.

– Har Marius kommet?

– Ja, jeg tror han sitter oppe på kjøkkenet og snakker med moren. Det høres ikke ut til at krimvakta fikk så mye fornuftig ut av henne. Vi får håpe Marius kommer lenger nå.

Mo trakk på seg sin egen engangsdress. Enn så tynn den var, kunne han kjenne hvordan varmen ble lukket inne, knapp for knapp. Mens han gikk mot huset, kastet han et blikk mot en lekestue satt opp i den ene enden av hagen. Et plaskebasseng halvfullt med regnvann sto på plenen. Vannpistol, såpebobleflasker og plastbøtter. Ingen barn, bare politifolk med alvorlige ansikter og bange anelser.

Kapittel 3

Fredag 17. juli klokken 18.45

– Kan du begynne øverst i hagen, sa Birgitte da Mo rundet hjørnet. – Det er noen sølete fotavtrykk her nede på terrassen som går i den retningen, så det er gode muligheter for at de har beveget seg oppover i skogen.

Mo nikket og tråkket seg opp til skogkanten, dit Birgitte pekte. Forsiktig trålte han over centimeter for centimeter, finkjemmet plenen for nedtråkkede gresstrå. Han hadde rukket å svette sikkert en halvliter før han nådde starten av en sti. På den andre siden av skogholtet kunne han skimte flere hus.

– Birgitte, vet du hva som er i den andre enden av denne stien?

– Jeg tror det skal være en parallellgate på oversiden av de trærne, svarte hun uten å se opp fra terrassegulvet.

Stien var godt brukt, og han kunne skjelne flere fotavtrykk i begge retninger som måtte ha vært avsatt etter regnet. I høy fart, fastslo han, for de hadde sklidd ut i kantene i gjørmen. Det gjorde det vanskelig å se hva slags størrelse og mønster det hadde vært på skosålene. Noe lyste hvitt bak det nærmeste treet. Han huket seg ned. Sigarettstumper. Tre stykker. Rene. De kunne umulig ha ligget der lenge.

– Mo!

Han snudde seg og så senioretterforsker Marius Ruud stå i terrassedøren og vinke på ham. På vei ned til sjefen åpnet han dressen og ga raskt beskjed til Birgitte om sigarettstumpene. Hun satt fordypet over bevisskjemaene på terrassen, men fisket ivrig frem en ny bevispose fra kofferten.

– Jeg vil at du sitter med meg når jeg snakker med Anna Jørgensen, moren til jenta, sånn at vi er to til å observere, sa senioretterforskeren. Han sto og strøk seg over skjeggstubbene Mo selv fullstendig manglet.

– OK. Hva er status?

– Vi har lite informasjon å gå etter foreløpig. Marius virket oppgitt. – Det er satt opp utkikkspunkter på trafikknutepunkter i aktuell radius rundt Asker. I tillegg har vi sendt ut melding til alle politidistrikter, bemannede grenseoverganger og transportmuligheter. Førsteprioritet er å finne eventuelle involverte kjøretøy. Kan du sørge for å oppdatere operasjonssentralen så fort vi får opplysninger om slikt?

Mo slo med hånden mot låret mens han så på sjefen. Visste at hvert minutt telte.

– Den er grei.

– Etter samtalen er det høy pri å grave frem informasjon på kjente overgripere og pedofile innen en radius på et par timer. Og du kan ta en første kikk på morens digitale liv.

Mo avbrøt ham.

– Hvor går jenta i barnehage?

Marius sendte ham et overrasket blikk.

– Hun går i Østhellinga barnehage, den som ligger rett på den andre siden av terrasseblokken. Jeg fikk navnet på avdelingslederen, men nå må vi gå inn. Husk at det er viktig å ta notater underveis i slike samtaler, sa han høytidelig.

Mo sukket dypt og fulgte etter Marius på den nøye oppmerkede ruten inn gjennom den hvite stuen. Moren satt i det like fargeløse kjøkkenet. Ryggen lutet. Bare den intense trommingen på bordflaten med fingrene avslørte at hun ikke var fullstendig apatisk. Mo tok et skritt frem og strakte ut høyrehånden.

– Mo Assimi, sa han, men fikk ingen respons. Han trakk ut en stol fra spisebordet og satte seg i utkanten.

– La oss fortsette. Hva gjorde du etter at du gikk av toget? Marius brukte den myke stemmen inntil videre.

Det tok en evighet før kvinnen løftet blikket, enda lenger før hun sa noe. Mo kjente at han motvillig beundret sjefen sin som satt som en statue og ventet. Her passet tålmodigheten hans langt bedre enn på stasjonen, der den kunne drive Mo til vanvidd.

Anna gned seg hardt i pannen med den ene hånden før hun fortsatte. Stemmen var dypere enn Mo hadde ventet.

– Etter det hentet jeg Maja i barnehagen.

Pustefrekvensen økte. Blikket flakket. Mo kunne se hvordan hun stadig la til nye elementer på listen over ting hun angret på denne dagen. Ting hun anklaget seg selv for. Marius grep hånden hennes.

– Jeg beklager at jeg må dra deg gjennom dette, men det er viktig. Jeg trenger å høre deg fortelle. Kanskje kan du gi oss viktige opplysninger uten at du er klar over det selv.

Hun kremtet. Stemmen var prøvende, ordene stakkato. Hun fortalte om Maja som ropte. At hun hadde avvist henne. Smellet. Skriket.

– Har du noen tanker om hvem som kan stå bak?

– Nei, sa hun ampert. – Hvem skulle det være?

– Bor du og Maja alene her?

Hun nikket til svar.

– Og faren til Maja? Marius tittet opp fra arket sitt. – Erik Elveset, er det ikke?

Blikket hennes hardnet.

– Han er ikke en del av bildet. Har ikke vært det siden Maja var baby.

Marius slapp hånden, noterte kjapt.

– Så ikke noen helgepappa, med andre ord?

– Nei.

– Fordi han ikke vil, eller fordi han ikke får?

– Fordi han ikke får.

– Hvorfor ikke?

Mo så i øyekroken at Marius sendte ham et blikk. Selv var han fiksert på de lynende øynene til Anna.

– Fordi han er en feig drittsekk som stakk med halen mellom beina det øyeblikket nattesøvnen tok slutt.

– Men han ønsker å være i livet hennes? Marius betraktet henne rolig. – Dere har en barnefordelingssak på gang, har jeg skjønt?

Mo rettet seg opp. Kvinnen lukket øynene og sukket.

– Ja, det virker som han plutselig har fått det for seg det siste året.

– På hvilken måte har han uttrykt det ønsket?

– Mailer.

Marius nikket kort til Mo. Han la det til på listen.

– Ikke på telefon?

– Jeg tar den ikke når han ringer.

Marius Ruud skriblet. Hun skakket diskré på hodet, prøvde åpenbart å se hva han skrev. Han var god, sjefen, det skulle han ha.

– Bor han i nærheten?

– I Oslo, tror jeg.

Mo visste at Marius selv ville kontakte Erik så snart de var ferdig med samtalen, men han noterte likevel navnet. De kunne alltids grave opp ulike ting. Marius spurte om foreldrene til Anna. Moren døde for et par år siden, sa hun. Etter det hadde hun mistet kontakten med faren. Han bodde fortsatt i Drammen, som han hadde gjort hele Annas liv.

– Kjæreste?

Mo la merke til at hun rødmet, så gned hun seg i øynene. Fikk vel dårlig samvittighet igjen.

– Ja, ganske ferskt. Vi har så smått begynt å snakke om å flytte sammen.

– Har du snakket med ham nå i ettermiddag?

Hun vred hendene mot hverandre.

– Jeg har prøvd å ringe, men han svarer ikke, sa hun. – Jeg tror han er på vei hjem til Skien.

Marius sendte et megetsigende blikk til Mo, som ikke klarte å holde seg lenger.

– Hva heter han?

Anna lot ikke til å merke at spørsmålet kom fra en tredje person i rommet.

– Damian Johnsen.

Han startet bakgrunnssjekk på både Erik og Damian med noen kjappe tastetrykk. Rullebladet var fort unnagjort. Ingenting på noen av dem, med unntak av noen prikker på førerkortet til Damian.

– Hvor møtte du ham? fortsatte Marius.

– På jobb. Han har nettopp startet opp en restaurant i Barcode, så han har bodd på hotellet noen dager hver uke de siste månedene.

– Har han vært her? Sånn med tanke på om teknikerne kan forvente å finne spor etter ham.

Hun svarte stille.

– Ja, senest i natt. Han dro før Maja våknet.

Mo reiste seg og gikk mot terrassedøren der teknikerne jobbet for fullt. Snudde seg tilbake mot Marius og Anna på kjøkkenet. For første gang møtte hun blikket hans. De utgråtte øynene gnagde i ham, nesten like mye som tanken på metoden kidnapperne hadde valgt. Raskt, enkelt og brutalt. De måtte ha følt seg temmelig sikre på ikke å bli tatt.