KALIANE BRADLEY

MINISTERIET
FOR TID

Oversatt av Kirsti Vogt, MNO

Copyright © Kaliane Bradley 2024

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2024

Originalens tittel: The Ministry of Time

Oversetter: Kirsti Vogt

Omslagsdesign: Allison Forner

Titteltypografi: Andrew Footit

Norsk tilrettelegging: Harvey Macaulay/Imperiet

Sats: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-3909-2

Kagge Forlag AS

Akersgata 45

0158 Oslo

www.kagge.no

Kart: Designet av Barking Dog Art

Foto av Graham Gore: © Crown copyright. National Maritime Museum, Greenwich, London

Alle personene i denne publikasjonen er fiktive, og enhver likhet med virkelige personer, levende eller døde, er rent tilfeldig.

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som innmating eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

til foreldrene mine

I

Kanskje han dør denne gangen.

Han innser at det ikke uroer ham. Kanskje fordi han er så full at han har drukkenboltens grep om eget sinn. Når tankene kommer, er de gjennomskinnelige, frittsvømmende maneter. Mens den arktiske vinden biter ham i hender og føtter, skvalper tankene mot hodeskallen. De blir det siste som fryser til.

Han vet at han går, selv om han ikke lenger kan kjenne det. Isen foran ham gynger og trekker seg unna, altså beveger han seg fremover. Han har et gevær over ryggen, en sekk på brystet. Vekten av dem er både meningsløs og sisyfosisk.

Han er i godt humør. Hvis han fortsatt hadde hatt følelse i leppene, ville han ha plystret.

I det fjerne hører han drønnet av kanonild. Tre skudd på rad, som et nys. Skipet signaliserer.

Kapittel én

Intervjueren sa navnet mitt, noe som fikk tankene til å støkke. Jeg sier aldri navnet mitt, ikke engang inni meg. Hun uttalte det riktig, noe folk som regel ikke gjør.

«Jeg heter Adela,» sa hun. Hun hadde lapp over øyet og lyst hår med samme farge og struktur som høy. «Jeg er departementsråd.»

«I …?»

«Vær så god og sitt.»

Dette var sjette runde med intervjuer. Jobben det dreide seg om var en intern utnevnelse. Den var gradert «Sikkerhetsklarering kreves» fordi det var taktløst å bruke «Topp hemmelig»-stempler på dokumenter med lønnstrinn. Jeg var ikke sikkerhetsklarert på dette nivået, ergo var det ingen som fortalte meg hva jobben gikk ut på. Siden jeg kom til å tjene nesten tre ganger så mye som nå, kunne jeg fint leve i uvitenhet. Jeg hadde måttet fremvise toppkarakterer i førstehjelp, beskyttelse av sårbare personer og innenriksdepartementets «Livet i Storbritannia»-test for å komme så langt. Jeg visste at jeg kom til å jobbe tett på en eller flere flyktninger som ble regnet som spesielt interessante og hadde særegne behov, men visste ikke hvor de flyktet fra. Jeg gikk ut fra at de var politisk viktige avhoppere fra Russland eller Kina.

Adela, departementsråd for gud vet hva, stakk en blond lokk bak øret så det knaste i den.

«Moren din var flyktning, ikke sant?» sa hun, en vanvittig måte å innlede et jobbintervju på.

«Det stemmer.»

«Kambodsja,» sa hun.

«Det stemmer.»

Jeg hadde fått dette spørsmålet et par ganger i løpet av intervjuprosessen. Som regel stilte folk det med stigende tonefall, og ventet at jeg skulle korrigere det de sa, for det er jo ingen som er fra Kambodsja. Du ser ikke kambodsjansk ut, sa en av de første klovnene, og så blusset han som en varsellampe, for intervjuet ble tatt opp for kontroll- og opplæringsformål. Han kom til å få en advarsel for den der. Det skjer stadig vekk at folk sier sånt til meg, og det de mener er: Du ser ut som en av de mer nyankomne variantene av hvit – spansk, kanskje – og dessuten som du ikke går rundt og drasser på et folkemord, og det er bra, for det er sånt som gjør andre ille til mote.

Det kom ikke noen folkemord-beslektet oppfølging. (Har du fortsatt familie der forståelsesfull trutmunn? Hender det at du reiser dit medfølende smil? Så vakkert land formørkes av tårer jeg har vært der nå kan man se tårene nederst på øyet folk var så hyggelige …) Adela bare nikket. Jeg lurte på om hun kom til å gå for det sjeldne fjerdevalget og erklære at det var et møkkete land.

«Hun ville aldri ha omtalt seg som flyktning, ikke tidligere flyktning heller,» la jeg til. «Det har vært ganske rart å høre folk si det.»

«De du skal jobbe med kommer sannsynligvis heller ikke til å bruke det begrepet. Vi foretrekker ‘emigranter’. Så for å besvare spørsmålet ditt, jeg er departementsråd for emigrasjon.»

«Og de har emigrert fra …?»

«Historien.»

«At det var?»

Adela trakk på skuldrene. «Vi har tidsreiser,» sa hun, som om hun beskrev kaffetrakteren. «Velkommen til ministeriet.»

*

Alle som har sett en film som handler om tidsreiser, eller lest en bok som handler om tidsreiser, eller sittet på forsinket kollektivtransport og begynt å gruble på begrepet tidsreiser, vet at i samme øyeblikk som du begynner å tenke på fysikken i det hele, får du et helvetes problem. Hvordan fungerer det? Hvordan kan det fungere? Jeg finnes i begynnelsen og slutten på denne beretningen samtidig, noe som er en form for tidsreise, og jeg vil bare si dette: Ikke tenk på det. Det eneste du må vite, er at i din nære fremtid utviklet de britiske myndighetene en metode for å reise i tid, men de hadde ennå ikke eksperimentert med å gjennomføre det.

For å unngå kaoset som naturlig følger av å endre historiens gang – hvis «historien» altså kan betraktes som en sammenhengende og enestående kronologisk fortelling, noe som også er et helvetes problem – ble det bestemt at man ble nødt til å hente folk ut av krigssoner, naturkatastrofer og epidemier opp gjennom historien. Disse emigrantene til det tjueførste århundret ville uansett ha dødd i sin egen tidslinje. Å fjerne dem fra fortiden burde ikke påvirke fremtiden.

Ingen hadde den fjerneste anelse om hva å reise i tid kunne gjøre med menneskekroppen. Så den andre grunnen til at det var viktig å velge noen som ville ha dødd i sin egen tidslinje, var at det er fullt mulig at de ville dø i vår, akkurat som dyphavsfisk som hentes opp på stranden. Det kunne hende det var grenser for hvor mange epoker menneskets nervesystem kunne takle. Hvis de fikk en tidsmessig variant av dykkersyke og smeltet til grårosa gelé på et av ministeriets laboratorier, ville det i det minste – statistisk sett – ikke være drap.

Dersom «emigrantene» overlevde, innebar det at de ville være mennesker, en faktor som gjør det hele mer innviklet. Når man forholder seg til flyktninger, særlig i flokk, er det bedre ikke å tenke på dem som mennesker. Det skaper krøll i papirarbeidet. Men hvis man la et menneskerettslig perspektiv til grunn, oppfylte emigrantene like fullt innenriksdepartementets kriterier for asylsøkere. Etisk sett ville det være knuslete ikke å vurdere annet enn de psykiske virkingene av tidsreise. For å vite om emigrantene virkelig hadde tilpasset seg fremtiden, måtte de leve i den, under oppsyn av en heltidsledsager, og det viste seg at det var denne jobben jeg var blitt intervjuet for. De kalte oss broer, antagelig fordi vi hadde for høyt lønnstrinn til å være «assistenter».

Språket har beveget seg et langt stykke siden attenhundretallet. «Bramfri» betydde en gang «beskjeden». «Skeiv» betydde en gang «ikke rett». Både «sinnssykeasyl» og «asylsøker» bruker den grunnleggende betydningen av «asyl»: et ukrenkelig sted som gir beskyttelse og trygghet.

Vi fikk høre at vi hjalp emigrantene i trygghet. Vi nektet å se blodet og håret på gulvet i galehuset.

*

Jeg var lykkelig for å få jobben. Jeg hadde stagnert der jeg var, i forsvarsdepartementets språkavdeling. Jeg jobbet som oversettelseskonsulent med spesialkompetanse på Sørøst-Asia, nærmere bestemt Kambodsja. Språkene jeg oversatte fra, hadde jeg lært på universitetet. Til tross for at moren min snakket khmer med oss hjemme, hadde jeg ikke holdt språket ved like i oppveksten. Jeg gikk kulturarven min i møte som en utlending.

Jobben i språkavdelingen var grei nok, men jeg ville egentlig bli feltagent, og etter å ha tatt opptaksprøvene to ganger og strøket, var jeg litt i villrede om karriereveien videre. Det var ikke dette foreldrene mine hadde sett for seg. Da jeg var veldig liten, fortalte moren min hva slags ambisjoner hun hadde. Hun ville at jeg skulle bli statsminister. Som statsminister skulle jeg «gjøre noe» med britisk utenrikspolitikk, og i tillegg ta med meg foreldrene mine på flotte statsmiddager. Jeg skulle ha sjåfør. (Moren min likte ikke å kjøre, så sjåføren var viktig.) Dessverre hamret hun også inn i meg hva sladder og løgn gir av karmakonsekvenser – buddhismens fjerde bud er klinkende klart på dette området – så da jeg var åtte år gammel, var min politiske karriere over før den tok til.

Lillesøsteren min var en mye mer begavet bedrager. Mitt forhold til språk var pliktoppfyllende, hennes var unnvikende, kamplystent. Det var derfor jeg ble oversetter og hun ble forfatter – eller i det minste prøvde hun å bli forfatter og ble språkvasker. Jeg tjente betraktelig mer enn henne, og foreldrene våre skjønte hva jobben min besto i, så jeg vil nok si at karma gikk i min favør. Søsteren min vil si noe i retning av dra til helvete. Men jeg vet hun mener det godt, sikkert.

*

Da vi kom til dagen da vi skulle treffe emigrantene, kranglet vi fremdeles om ordet «emigrant».

«Hvis de er flyktninger,» sa Simellia, en av de andre broene, «burde vi kalle dem flyktninger. Dette er ikke folk som flytter til et sommerhus i Provence.»

«De tenker jo ikke nødvendigvis på seg selv som flyktninger,» sa departementsråd Adela.

«Er det noen som har spurt dem hva de mener?»

«De betrakter seg som ofre for kidnapping, stort sett. Nittenseksten tror hun er bak fiendens linjer. Sekstensekstifem tror hun er død.»

«Og de løslates til oss i dag?»

«Velværeteamet mener at det vil påvirke tilpasningen negativt hvis vi holder dem lenger på klinikken nå,» sa Adela, tørt som et arkiveringssystem.

Vi – rettere sagt Simellia og Adela – diskuterte saken i et av ministeriets uendelig mange rom: småsteingrått med innfelte taklamper, modulpreget i den forstand at det føles som at hvis du åpner en dør, fører den til et annet og identisk rom, og så et til, og så enda et. Rom av denne typen er skapt for å fremme byråkrati.

Det var meningen at dette skulle være den siste direktebriefingen for de fem broene: Simellia, Ralph, Ivan, Ed og meg. Alle hadde vært gjennom en seksrunders intervjuprosess som satte et metaforisk bor mot jekslene og gravde i vei. Er du nå, eller har du noen gang blitt eller vært, dømt for eller på annen måte involvert i noen form for aktivitet som kan tenkes å undergrave sikkerhetsklareringen din? Deretter fulgte ni måneder med forberedelser. Et endeløst antall arbeidsgrupper og bakgrunnssjekker. Det ble skapt dekkjobber i de tidligere departementene våre (forsvar, diplomati, innenriks). Nå var vi her, i et rom der vi kunne høre elektrisiteten i lyspærene, og skulle snart skape historie.

«Og du tror ikke,» sa Simellia, «at det å kaste dem ut i verden, når de tror de befinner seg i livet etter døden eller ved vestfronten, kanskje kan hemme tilpasningen deres? Jeg spør både som psykolog og som et menneske med normale mengder empati.»

Adela trakk på skuldrene.

«Det kan hende. Men her i landet har vi aldri tatt imot emigranter fra historien før. Det kan hende de dør av genetisk mutasjon før året er omme.»

«Burde vi regne med det?» spurte jeg bekymret.

«Vi vet ikke hva vi kan regne med. Det er derfor dere har fått denne jobben.»

*

Værelset ministeriet hadde gjort i stand til overleveringen hadde noe gammeldags og høytidelig ved seg: mørkt treverk på veggene, oljemalerier, høyt under taket. Det var ganske mye mer pomp og prakt enn i modulrommene. Jeg tror noen i administrasjonsteamet med sans for dramatikk sto for dette. Både innredningen og vinduenes særegne evne til å gjøre solskinnet matt tydet på at værelset antagelig ikke var blitt endret siden attenhundretallet. Primærkontakten min, Quentin, var på plass allerede. Han så gretten ut, det er sånn man kan se på enkelte mennesker at de er spent.

To agenter førte min emigrant gjennom døren i den andre enden av rommet før jeg rakk å venne meg til tanken om at han var på vei.

Han var blek, dradd. De hadde klippet ham så kort at krøllene var flate. Han dreide på hodet for å se seg rundt i rommet, og jeg så en imponerende nese i profil, lik en drivhusblomst som vokste ut av ansiktet. Den var påfallende tiltrekkende og påfallende stor. Ansiktstrekkene hadde en slags strålende overflod som fikk ham til å virke hyperrealistisk.

Han sto veldig rak i ryggen og betraktet primærkontakten min. Noe ved meg hadde fått ham til å se og deretter se vekk.

Jeg tok noen skritt frem, og blikket hans flyttet seg.

«Kaptein Gore?»

«Ja.»

«Jeg er broen din.»

*

Graham Gore (orlogskaptein, Royal Navy, ca. 1809–ca. 1847) hadde vært i det tjueførste århundre i fem uker, men i likhet med de andre emigrantene hadde han bare vært våken og klar noen få av disse dagene. Selve uthentingsprosessen hadde ført til to ukers sykehusinnleggelse. To av de opprinnelig sju emigrantene hadde dødd som følge av den, og det var bare fem igjen. Han hadde fått behandling for lungebetennelse, for alvorlige frostskader, for et tidlig stadium av skjørbuk og for to brukne tær han bekymringsløst hadde trasket rundt på. Og for vevskader etter en elektrosjokkpistol – han hadde skutt mot to av agentene som hadde hentet ham ut, så en tredje var blitt nødt til å skyte.

Han hadde forsøkt å flykte fra ministeriets klinikk tre ganger, så de måtte dope ham ned. Da han sluttet å gjøre motstand, hadde han gjennomgått en nullpunktsorientering med psykologene og viktoriatid-ekspertene. For å lette tilpasningen fikk emigrantene bare informasjon de umiddelbart hadde bruk for. Han kom til meg med grunnleggende kunnskap om strømnett, forbrenningsmotorer og sanitæranlegg. Han visste ingenting om verdenskrigene eller den kalde krigen, sekstiårenes seksuelle frigjøring eller krigen mot terror. Det første de gjorde, var å fortelle ham om avviklingen av det britiske imperiet, og det gikk ikke så bra.

Ministeriet hadde sørget for en bil som skulle kjøre oss hjem. Han kjente til biler, i teorien, men det var første gang han satt i en. Han stirret ut av vinduet, blek av det jeg regnet med var forundring.

«Hvis det er noe du lurer på,» sa jeg, «er du hjertelig velkommen til å spørre. Jeg forstår at dette er mye å fordøye.»

«Det gleder meg å oppdage at den ironiske underdrivelsens kunst fortsatt eksisterer blant fremtidens briter,» sa han, uten å se på meg.

Han hadde en føflekk på halsen, like ved øreflippen. På den eneste daguerreotypien som fantes av ham, var han kledd i 1840-tallsstil, med høy kravat. Jeg stirret på føflekken.

«Dette er London?» spurte han til slutt.

«Ja.»

«Hvor mange mennesker bor her nå?»

«Nesten ni millioner.»

Han lente seg tilbake og lukket øynene.

«Det tallet er altfor høyt til å være virkelig,» mumlet han. «Jeg har tenkt å glemme at du sa det.»

*

Huset ministeriet stilte til rådighet for oss var senviktoriansk og i rød tegl, opprinnelig bygget for lokale arbeidere. Hvis Gore hadde levd til han nådde åttiårene, ville han ha sett dem bli bygd. Som det var, var han trettisju år gammel og hadde ikke opplevd krinoliner, Dickens’ To byer eller at arbeiderklassen fikk stemmerett.

Han gikk ut av bilen og så langsmed gaten i begge retninger med det slitne uttrykket til en mann som har reist tvers over kontinentet og fortsatt leter etter hotellet sitt. Jeg hoppet ut etter ham. Jeg prøvde å se det han så. Han kom til å spørre om bilene som sto parkert i gaten, kanskje, eller gatelyktene.

«Har du nøkler?» spurte han. «Eller åpner man dører med magiske passord nå?»

«Nei, jeg har –»

«Sesam, sesam, lukk deg opp,» sa han dystert til brevsprekken.

Da vi kom inn, sa jeg at jeg skulle lage te. Han sa at han gjerne ville ta en titt på huset, hvis jeg tillot det. Det gjorde jeg. Han tok en rask runde. Skrittene var bestemte, som om han ventet motstand. Da han kom tilbake til spisekjøkkenet og lente seg mot dørkarmen, ble jeg så anspent at det gjorde vondt. Det var sceneskrekk, men også at sjokket over at han ufattelig nok befant seg der omsider traff meg. Jo mer han var der – og han ble værende der – desto sterkere føltes det som jeg albuet meg ut av kroppen. Det foregikk noe handlingsendrende med meg, jeg kjente det overalt, og jeg prøvde å betrakte meg selv utenfra for å forstå det. Jeg drev en tepose mot kanten på et krus.

«Vi skal … bo sammen?» sa han.

«Ja. Alle emigranter har en bro i et år. Vi er her for å hjelpe dere med å tilpasse dere det nye livet.»

Han la armene i kors og så på meg. Øynene var nøttebrune, med svake grønne riss og tette vipper. De var både slående og umeddelsomme.

«Du er en ugift kvinne?» spurte han.

«Ja. Det er ikke en upassende ordning i dette århundret. Når det blir bestemt at du kan gå ut i samfunnet, når du er utenfor ministeriet eller møter noen som ikke er involvert i prosjektet, kan du si at vi er bofeller.»

«Bofeller,» gjentok han hånlig. «Hva ligger i det ordet?»

«At vi er to mennesker som ikke er et par, som deler på husleien, men ikke har et kjærlighetsforhold.»

Han så lettet ut.

«Vel, uansett hva skikken er, så er jeg ikke sikker på at det er en sømmelig ordning,» sa han. «Men når dere har tillatt ni millioner mennesker å bo her, er det kanskje en dyd av nødvendighet.»

«Mhm. Ved albuen din er det en hvit boks med et håndtak. Det er et kjøleskap – det holder maten kaldt. Kan du åpne døren og ta ut melken, vær så snill?»

Han åpnet kjøleskapet og kikket inn i det.

«Et isskap,» sa han interessert.

«Mer eller mindre. Det er elektrisk. Jeg tror de har forklart hvordan elektrisitet fungerer –»

«Ja. Jeg er også klar over at jorden går rundt solen. For å spare deg for litt tid.»

Han åpnet en grønnsaksskuff.

«Så gulrøtter finnes fremdeles, altså. Kål også. Hvordan skal jeg vite hvordan melk ser ut? Her håper jeg du skal si at dere fortsatt bruker melk fra kuer.»

«Det gjør vi. Liten flaske, øverste hylle, blå kork.»

Han hektet fingeren i hanken og ga meg den.

«Tjenestepiken har fri i dag?»

«Vi har ikke tjenestepike. Ikke kokk heller. Vi gjør det aller meste selv.»

«Nettopp,» sa han og bleknet.

*

Han ble presentert for vaskemaskinen, gasskomfyren, radioen, støvsugeren.

«Her er tjenestepikene dine,» sa han.

«Du har et poeng der.»

«Hvor har du sjumilsstøvlene?»

«Sånne har vi ikke ennå.»

«Usynlighetskappe? Ikaros-vinger som tåler sol?»

«Samme der.»

Han smilte. «Dere har temmet lynets krefter,» sa han, «og brukt dem til å unngå det kjedsommelige ved å måtte ansette tjenerskap.»

«Vel,» sa jeg, og så kastet jeg meg ut i et forberedt foredrag om klassemobilitet og tjenestefolk, streifet innom minstelønn, størrelsen på en gjennomsnittlig husstand og kvinner i arbeid. Det tok hele fem minutter, og da jeg nærmet meg slutten, hadde jeg beveget meg inn i det samme skjelvende, smektende stemmeregisteret jeg brukte den gang jeg tryglet foreldrene mine om å få være ute lenger om kvelden.

Da jeg var ferdig, sa han bare: «En dramatisk nedgang i arbeidsmarkedet etter ‘første’ verdenskrig?»

«Å.»

«Kanskje du kan forklare det i morgen.»

Dette er alt jeg husker fra de aller første timene med ham. Vi skilte lag og ble gående og duve sjenert rundt hverandre i den svinnende dagen, som bobler i en lavalampe. Jeg ventet at han skulle få et tidsreisefremkalt psykotisk anfall og kanskje skjelle meg ut eller kaste seg over meg med blodtørstige hensikter. Men for det meste bare tok han på ting, med en tvangsmessig strykebevegelse jeg senere fikk vite at skyldtes permanente nerveskader på grunn av forfrysning. Han trakk ned i toalettet femten ganger på rad, var lydløs som en tårnfalk når sisternen fylte seg opp igjen, det kan ha skyldtes undring eller flauhet. Den andre timen prøvde vi å sitte i samme rom. Jeg kikket opp da han pustet brått inn med nesen og fikk se ham snappe fingrene vekk fra en lyspære i lampen. Han trakk seg tilbake til rommet sitt en stund, og jeg gikk og satte meg på den overbygde trammen på baksiden. Det var en mild vårkveld. Ringduer med idiotblikk luntet over plenen med kløver til langt opp på magen.

I andre etasje hørte jeg en forsiktig treblåserpolonese starte, vakle og forsvinne. Like etter, skrittene hans på kjøkkenet. Duene lettet, vingene laget en lyd som minnet om svelget latter.

«Var det ministeriet som fikk tak i fløyten?» spurte han bakhodet mitt.

«Ja. Jeg sa at det kanskje kunne hjelpe deg å finne bakkekontakten.»

«Å. Takk. Du … visste at jeg spilte fløyte?»

«Det står i noen brev som er bevart, brev du har skrevet eller der du er nevnt.»

«Har du lest brevene der det står at jeg er sykelig opptatt av ildspåsettelse og har en skrekkelig fortid med bakgatebryting med gjess?»

Jeg snudde meg og stirret på ham.

«En spøk,» utfylte han.

«Nettopp. Blir det mye av sånt?»

«Det kommer an på hvor ofte du overrumpler meg med uttalelser som ‘Jeg har lest din personlige korrespondanse’. Kan jeg få slå meg ned?»

«For all del.»

Han satte seg ved siden av meg, og sørget for at det var omtrent tretti centimeter mellom oss. Omgivelsene laget sine lyder, og alle hørtes ut som noe annet. Vinden gjennom trærne lød som brusende vann. Ekornene skravlet som småbarn. Stemmer i det fjerne minnet om raslende småstein under foten. Det føltes som jeg burde oversette dem for ham, som om han ikke kjente til trær.

Han trommet med fingrene mot trammen. «Jeg går ut fra,» sa han forsiktig, «at man nå for tiden har vokst fra usmakelige laster som tobakk?»

«Du er omtrent femten år for sent ute. Det er i ferd med å gå av moten. Men jeg har gode nyheter til deg.»

Jeg reiste meg – han dreide på hodet, for å slippe å ha de bare leggene mine i synsfeltet – og hentet en røykpakke og en lighter i en skuff på kjøkkenet og kom tilbake.

«Her. Noe annet jeg fikk ministeriet til å spandere. Sigaretter erstattet mer eller mindre sigarer på nittenhundretallet.»

«Takk. Jeg greier sikkert å venne meg til det.»

Han gikk i gang med å finne ut hvordan han skulle fjerne plastomslaget – som han omhyggelig la i lommen – og bruke Zippoen, og rynket pannen over advarselen på pakken. Jeg glodde på plenen og hadde en følelse av å betjene lungene mine med håndkraft.

Noen sekunder senere pustet han påtagelig lettet ut.

«Bedre?»

«Det er pinlig å fortelle hvor mye bedre, faktisk. Hm. På min tid henga ikke dannede unge damer seg til tobakk. Men jeg merker meg at ganske mye har forandret seg. Skjørtelengder, for eksempel. Røyker du?»

«Nei …»

Han smilte til meg for første gang. Smilehullene skar seg inn i kinnene som to sitattegn.

«Det var et interessant tonefall. Er du forhenværende røyker?»

«Ja.»

«Sluttet du fordi alle sigarettpakker har denne grelle advarselen?»

«Mer eller mindre. Som sagt, røyking er veldig umoderne nå, fordi vi har oppdaget hvor usunt det er. Nei, pokker heller. Kan jeg få en, vær så snill?»

Smilehullene, og smilet, forsvant ved «pokker». For hans del kunne jeg vel antagelig like gjerne ha sagt «faen». Jeg lurte på hva som kom til å skje når jeg før eller siden sa «faen», noe jeg gjorde minst fem ganger om dagen. Like fullt rakte han frem pakken, og så tente han sigaretten min, en galant anakronisme.

Vi røyket i taushet en stund. Etter hvert hevet han en finger mot himmelen.

«Hva er det?»

«Det er et fly. En flymaskin, for å bruke det opprinnelige navnet. Det er et – tja. Et skip på himmelen.»

«Det sitter mennesker i det?»

«Rundt hundre personer, vil jeg tro.»

«I den vesle pilen der?»

Han så på det, myste langsmed sigaretten.

«Hvor høyt oppe er det?»

«Ti kilometer eller noe sånt.»

«Det var det jeg trodde. Vel, vel. Dere har gjort noe interessant med lynene dere har temmet. Det flyr sikkert veldig fort.»

«Ja. Turen fra London til New York tar åtte timer.»

Han hostet brått, støtte ut en munnfull røyk. «Eh – nå vil jeg at du skal slutte å fortelle meg ting en stund, vær så snill,» sa han. «Det er … mer enn nok for i dag.»

Han stumpet sigaretten mot trammen. «Åtte timer,» mumlet han. «Er vel ikke tidevann på himmelen, antagelig.»

*

Den natten sov jeg med en ubehagelig letthet og en hjerne som balanserte på bevisstløsheten lik en insektfot på overflaten av en dam. Jeg våknet egentlig ikke, ga snarere opp å sove.

Ute på trappeavsatsen var det en diger, tungeformet skygge som strakte seg fra den lukkede baderomsdøren og bort til rommet mitt. Jeg satte foten ned i den, og det sa svupp.

«Kaptein Gore?»

«Å,» lød en dempet stemme innenfor døren. «God morgen.»

Døren til badet svingte skyldbetynget opp.

Gore var fullt påkledd allerede og satt på kanten av badekaret og røyket. Bunnen av karet hadde et lavt tidevannsmerke av sigarettaske og såpeskum. Det lå to sneiper i såpeskålen.

Jeg skulle oppdage at dette skulle bli en vane for ham: stå opp tidlig, bade, kakke aske i badekaret. Han lot seg ikke overtale til å sove lenge, bruke dusjen – som han ikke likte og antydet at var «uhygienisk» – eller kakke av asken i askebegrene jeg demonstrativt satte på kanten av badekaret. Han ble forlegen når han så høvelen min, barberte seg med en sylskarp kniv og insisterte på at vi skulle ha hvert vårt såpestykke.

Alt dette kom senere. Denne første morgenen besto av en kjederøykende Gore og et blødende vannrør. Toalettsisternen lå på gulvet og skinte som en drept hval. En vemmelig lukt sivet opp fra gulvet.

«Jeg forsøkte å finne ut hvordan den fungerte,» sa han forknytt.

«Akkurat.»

«Jeg er redd jeg lot meg rive med.»

Gore var marineoffiser fra seilskutetidens skumring, ikke ingeniør. Han kunne sikkert mye om riggen på skip, men hadde antagelig aldri håndtert et mer teknisk komplekst instrument enn en sekstant. Menn ved sine fulle fem lar seg som regel ikke overvelde av en manisk trang til å ta fra hverandre sanitæranlegg. Jeg foreslo at han kanskje skulle vaske hendene i kjøkkenvasken nede, og så kunne jeg muligens ringe en rørlegger, og så kunne vi kan hende ta en forfriskende spasertur på heia like ved.

Han tenkte grundig gjennom saken over sneipen på sigaretten.

«Ja, det hadde vært fint,» sa han omsider.

«Vi går ned og vasker hendene først.»

«Det var rent vann,» sa han og stumpet røyken. Ansiktet var vendt vekk fra meg, men jeg kunne se at føflekken på halsen lå på hud som ble mer og mer rosa.

«Vel. Basiller.»

«‘Basiller’?»

«Hm. Bakterier. Veldig, veldig små skapninger som lever i … alt, egentlig. Bare synlige i mikroskop. Den dårlige typen sprer sykdommer. Kolera, tyfus, dysenteri.»

Jeg kunne like gjerne ha sagt faderen, sønnen og den hellige ånd, etter den forskrekkede forundringen som la seg i ansiktet til Gore å dømme. Han kikket ned på hendene sine, og så strakte han armene langsomt frem og holdt dem ut fra kroppen som to rabiessyke rotter.

*

Han fant litt trøst i formuleringen «frisk luft», i det minste, så snart vi hadde kommet ut på heia. Bakterieteori gjorde langt større inntrykk på ham enn elektrisitet. Da vi hadde passert den første av de grytidlige hundelufterne, var jeg begeistret i gang med å beskrive årsaken til hull i tennene, med håndbevegelser.

«Jeg synes ikke det er spesielt dannet av deg å si at jeg har basiller i munnen.»

«Alle har basiller i munnen.»

«Snakk for deg selv.»

«Du har basiller på skoene og under neglene. Det er bare sånn verden fungerer. Et sterilt miljø er … tja. Et dødt miljø.»

«Jeg nekter å være med på dette.»

«Du har ikke noe valg!»

«Jeg skal skrive et klagebrev, i sterke ordelag.»

Vi gikk litt videre. Han begynte å få tilbake fargen i kinnene, men rundt øynene kunne jeg se spor av utmattelse og søvnløshet. Da han så at jeg gransket ham, hevet han øyebrynene, og jeg prøvde meg på et forsiktig smil.

«Forsiktig,» sa han. «Basillene dine synes.»

«Jaså!»

Vi kjøpte croissanter og te i en matvogn ved barneparken. Enten kjente han til disse tingene fra før, eller de var forståelige ut fra konteksten, og vi greide å få i oss frokosten uten ytterligere åpenbaringer mens vi gikk.

«Jeg har fått høre at det finnes flere, øh, emigranter,» sa han til slutt.

«Ja. Dere er fem stykker.»

«Kan du fortelle hvem de er, er du snill?»

«Det er en kvinne fra 1665, som ble hentet ut av pesten i London. Hm. En mann – en løytnant, tror jeg – fra 1645, slaget ved Naseby. Han kjempet enda mer imot enn du gjorde. Det er en kaptein i hæren – 1916. Slaget ved Somme. Og en fra Robespierres Paris, 1793, hun har litt av en psykologisk profil.»

«Dere ‘hentet’ ikke ut noen andre fra ekspedisjonen?»

«Nei.»

«Kan jeg spørre hvorfor ikke?»

«Tja, prosjektet er på forsøksstadiet. Vi ville trekke ut enkeltpersoner fra et så bredt spekter av tidsperioder som mulig.»

«Og dere valgte meg fremfor for eksempel kaptein Fitzjames?»

Jeg blunket opp mot ham, overrasket. «Ja. Vi hadde dokumentariske bevis for at du … du hadde forlatt ekspedisjonen –»

«At jeg hadde dødd.»

«Ehm. Ja.»

«Hvordan døde jeg?»

«Det sa de ikke. Du ble omtalt som ‘nylig avdøde orlogskaptein Gore’.»

«Hvem er ‘de’?»

«Kaptein Fitzjames. Kaptein Crozier. Som ledet ekspedisjonen sammen etter at sir John Franklin døde.»

Vi hadde falt inn i et langsomt, patruljerende tempo, og han var blitt kjølig.

«Kaptein Fitzjames omtalte deg i veldig rosende ordelag,» dristet jeg meg til å si. «‘En mann med meget stabil karakter, en svært dyktig offiser, med en meget elskverdig natur.’»

Det fikk omsider frem smilehullene.

«Så han skrev memoarene sine etter at han vendte hjem, altså?» spurte Gore muntert.

«Akkurat, ja. Kaptein Gore.»

«Hm?»

«Jeg tror jeg burde … Kan vi sette oss? På den benken der borte.»

De spenstige skrittene hans stanset så brått at jeg sparket meg selv på ankelen da jeg prøvde å stoppe.

«Du skal fortelle at det hendte noe med kaptein Fitzjames,» sa han.

«Nå setter vi oss. Her.»

«Hva skjedde?» spurte han. Smilehullene var borte. Jeg fikk tydeligvis ikke beholde dem så lenge.

«Det skjedde noe med … alle.»

«Hva mener du?» spurte han, litt utålmodig.

«Ekspedisjonen gikk tapt.»

«Tapt?»

«I Arktis. Ingen vendte hjem.»

«Det var 126 mann på to av marinens mektigste skip,» sa han. «Og du sier at ingen av dem vendte hjem til England? Kaptein Crozier? Han hadde vært i Antarktis –»

«Ingen overlevde. Jeg beklager. Jeg trodde ministeriet hadde fortalt deg det.»

Han stirret på meg. De grønne sirklene i øynene fikk samme farge som polerte kastanjer da han la hodet på skakke.

«Fortell meg,» sa han langsomt, «hva som skjedde. Etter at jeg … dro.»

«Altså. Ja. Nettopp. Øh. Vi plukket deg opp i 1847, på Cape Felix. Vi visste at det hadde vært en sommerleir der, men vi var ikke sikre på hva den var –»

«Den var et magnetisk observatorium. Den gjorde også tjeneste som base for jaktlagene.»

«Akkurat, skjønner. I alle fall, vi visste at leiren var blitt forlatt i all hast. Da den ble funnet i 1859, var den full av utstyr som bare var blitt etterlatt. Telt. Vitenskapelige instrumenter. Bjørneskinn. Historikerne ble aldri helt sikre på hvorfor, men vi trodde –»

«Det var selvfølgelig på grunn av dere,» sa han, og forståelsen fylte ansiktet hans. «Dette – lynglimtet, som jeg trodde det var. Og så denne … døråpningen med blått lys.»

«Ja.»

«Jeg så skikkelser i døråpningen. Det var et … enormt garn … som gjorde vondt.»

«Jeg er lei for det. Vi kunne ikke sende folk gjennom portalen – vi visste ikke hva som kunne skje med dem. Jeg tror garnet var av stål? For at du ikke skulle kunne, eh, skjære deg løs.»

Han stirret igjen. Jeg skyndte meg å fortsette. «Det var først da vi gjorde det at vi ble sikre på at det var vi som var årsaken til at mennene dine forlot leiren. Akkurat det er en av ‘de store gåtene’, så, tja, vi tenkte at vi like gjerne kunne ta sjansen på at det var oss og –»

«Drepte folkene deres alle sammen?» spurte han. Stemmen var underlig mild, men et høyrødt utslett kriblet over kinnene hans. «Jeg kjenner offiserene mine. Kjente dem. De må ha lett etter meg. Sendt ut et lag for å finne meg.»

«De lette helt sikkert etter deg, men da hadde portalen allerede lukket seg.»

«Så hvordan døde de, da?»

«Altså. Isen smeltet aldri. De to skipene satt fortsatt fast i pakkisen. Da vinteren 1847 kom, hadde ekspedisjonen mistet ni offiserer og femten menn. Jeg vet ikke hvor mange av dem som døde mens du fremdeles –»

«Freddy – Mr. Des Voeux – og jeg la igjen en beskjed til admiralitetet på King William Land. I en varde på Victory Point. Den inneholdt –»

«Ja, ekspedisjonen fant beskjeden deres i april 1948. Crozier og Fitzjames oppdaterte den for å si at de hadde forlatt skipene og at hele mannskapet planla å gå sørover mot Back’s Fish River. King William Island er, eh, det er en øy, forresten.»

Han snudde seg vekk fra meg og røsket røykpakken opp av jakkelommen.

«Back’s Fish River var hundre og tretti mil unna,» sa han til slutt.

«Ja. De kom ikke frem. De sultet i hjel på veien dit.»

«Alle sammen?»

«Alle sammen.»

«Jeg kan ikke se for meg at kaptein Fitzjames døde av noe så uhyggelig som sult. Eller Harry Goodsir? Han var en av de mest intelligente menn jeg noen gang –»

«Alle sammen. Jeg er veldig lei for det.»

Han stirret utover heia og pustet langsomt ut.

«Det ser ut til at jeg ble forskånet for en skrekkelig død,» sa han.

«Jeg er veldig lei for … eh, bare hyggelig?»

«Hvor lang tid tok det?»

«Det finnes vitneforklaringer fra inuitter som tyder på at en liten gruppe menn vendte tilbake til skipene og overlevde en fjerde vinter. Men alle døde før 1850.»

«Hva er ‘inuitter’?»

«Altså. Dere kalte dem eskimoer. Det korrekte navnet er inuitt.»

Til min overraskelse rødmet han dypt og krympet seg. Han så uforholdsmessig skyldbetynget ut – med tanke på at politisk korrekthet ikke fantes i viktoriatiden – men han sa bare én ting. «Admiralitetet sendte ikke ut redningsekspedisjoner?»

«Admiralitetet sendte ut flere. Lady Franklin finansierte noen i tillegg. Men alle sammen dro i feil retning.»

Han lukket øynene og blåste en røyksky mot himmelen. «Vår tids største ekspedisjon,» sa han. Det var ingenting i stemmen – ikke sinne, ikke sorg, ikke ironi. Ingenting.

*

«Jeg beklager at jeg reagerte slik», sa han senere på dagen. «Det var … et sjokk, må man kunne si, men jeg burde ha håndtert det med større sinnsro. Vi visste tross alt hva vi hadde sagt ja til. Jeg håper du ikke oppfattet det slik at jeg var forbitret på deg.»

«Nei. Jeg er bare lei for at du fikk høre historien så oppstykket.»

Han trakk seg unna og så på meg. Hadde han vært en annen type mann, ville jeg ha sagt at han vurderte meg. Men det var ikke lidenskapelig nok til det. Han bare så på meg, fra topp til tå, for første gang.

«Hvorfor er du broen min?» spurte han. «Hvorfor utnevnte de ikke en eller annen offiser? Hemmeligholdet i dette, hm, prosjektet, som du kaller det, ble grundig innprentet i meg mens jeg var … rekonvalesent.»

«Jeg er vel en slags offiser, egentlig. Fagperson, i alle fall. Jeg jobbet i språkavdelingen som oversettelseskonsulent. Jeg har spesialkompetanse på Sørøst-Asia, fastlandet der.»

«Jeg forstår,» sa han. «Eller nei, jeg forstår ikke. Hva betyr alt det der?»

«Jeg har sikkerhetsklarering helt til topps, og jeg har jobbet med … folk som er blitt fordrevet. Ministeriet hadde opprinnelig til hensikt at emigrantene skulle bo sammen med behandlere, men etter hvert syntes de det virket mer logisk å gi dere … en venn.»

Han så uttrykksløst på meg, og jeg rødmet, for jeg syntes også det lød som om jeg tryglet. «Jeg visste mye om deg fra før av,» la jeg til. «Jeg hadde lest om ekspedisjonen. Det er skrevet massevis av bøker om den. Roald Amundsen, den første mannen på både Nordpolen og Sydpolen, dro dit fordi han var besatt av ekspedisjonen til John Franklin. Han –»

«Du har et overtak på meg,» sa han.

«Ja, det har jeg.»

Det fikk frem smilehullene. Ikke veldig lystig, men de kom frem.

«Og hvem fant Nordvestpassasjen?» spurte han. «Det var det vi opprinnelig skulle.»

«Robert McClure, i 1850.»

«Robbie?!»

«Ja. Han fant den da han reiste etter deg på en av redningsekspedisjonene. Han sa til inuittene at han prøvde å finne ‘en tapt bror’. Siden du var det eneste ekspedisjonsmedlemmet han kjente personlig, har jeg alltid gått ut fra –»

«Å,» sa han.

Jeg sluttet å snakke. Han sa «å» som om jeg hadde stukket en nål gjennom klærne hans. Alle disse menneskene var historie for meg, men føltes fortsatt levende for ham. Han var så utilpass og opprørt at gulvet i rommet forsvant. Jeg skammet meg sånn at jeg automatisk tok imot sigaretten han tilbød meg, enda jeg som sagt hadde sluttet å røyke for mange år siden.

*

Jo bedre kjent jeg ble med Gore, desto tydeligere ble det at jeg aldri hadde møtt et menneske som var tryggere i seg selv. I sin egen tid hadde han likt å jakte, tegne, spille fløyte (det var han veldig god til) og å være sammen med andre mennesker. Jakt var helt utelukket, og ministeriet hadde beordret begrenset sosial omgang. Da den første uken nærmet seg slutten, holdt han åpenbart på å bli sprø av å ha bare meg å snakke med.

«Når får jeg treffe de andre emigrantene?»

«Snart –»

«Skal jeg være ubeskjeftiget hele dette året? Dere har fremdeles en marine?»

«Vi regnet med at du kom til å trenge mer tid til å tilpasse –»

«Er havet fortsatt vått? Kan man fremdeles få skip til å flyte på det?»

Det første som roet ham ned var strømmetjenestenes overflod. Nærmere bestemt Spotify. Jeg ga ham en rask gjennomgang av utviklingen fra fonografen – som han kanskje ville ha fått se hvis han ikke hadde omkommet i 1840-årene – via grammofon, kassettspiller, CD, MP3-filer, før vi landet på strømmetjenester for musikk.

«Hva som helst av musikk? Alle fremføringer, fra alle tider, når som helst man måtte ønske?»

«Vel, ikke alle, men biblioteket er veldig stort.»

Vi satt ved siden av hverandre i sofaen, jeg med en laptop fra ministeriet i fanget. Han likte laptopen, som idé. Han var forbeholdent interessert i Google og Wikipedia, men nysgjerrigheten vaklet da det ble vanskelig å finne bokstavene på tastaturet. Han hadde allerede kommentert at det skremte ham at jeg kunne skrive raskt uten å se ned.

«Vil du være snill å gi maskinen beskjed om å spille Bachs Sonate i Ess-dur?»

Jeg trykket «play» på den første versjonen Spotify foreslo.

Vi satte oss godt til rette, hvis da «godt» er riktig ord for den stive, vaktsomme måten vi utjevnet hverandres vekt mot putene på. Etter en stund la han hendene for øynene.

«Og man kan bare … gjenta det. I det uendelige,» mumlet han.

«Jepp. Vil du høre den igjen?»

«Nei. Jeg synes det er uærbødig.»

«Skal jeg sette på noe annet?»

«Ja,» sa han, uten å røre seg. «Gi maskinen beskjed om å spille noe du foretrekker.»

Det føltes ikke spesielt snilt å spille Kate Bush. Jeg satte på Francks Sonate i A-dur.

«Når ble dette skrevet?»

«Jeg vet ikke nøyaktig dato. 1880-årene, tror jeg? Etter at du … etter din … senere.»

«Min søster Anne ville ha elsket dette. Hun var veldig glad i sentimental fiolin.»

Jeg så bort. Da musikken var slutt, var han tykk i stemmen. «Jeg går meg en tur.»

Han gikk ut og kom ikke tilbake på flere timer. Luften ble skarp og kjølig. Fete skyer hauget seg opp på himmelen. Det var uvær på vei. Jeg var urolig og greide ikke å bli værende i et rom i mer enn noen minutter. Det var først etter at han lukket døren det slo meg at jeg ikke hadde lov til å slippe ham av syne ennå.

Da han kom tilbake, suste han inn i huset som uværet selv. Kjeven var stram, noe jeg hadde begynt å forstå at tydet på voldsom sinnsbevegelse.

«Denne byen er så overfylt,» sa han der han sto i gangen med jakke og støvler på. «Til og med verre enn da jeg var her sist. Det er bygninger overalt. Ingen horisont. Bare bygninger og hus så langt øyet kan se, og store metalltårn med tau imellom. Digre grå veier fulle av metalltrafikk. Det finnes ikke plass her. Hvordan får du puste? Er hele England sånn? Hele verden?»

«London er en hovedstad. Det er klart den er overfylt. Det finnes fortsatt steder uten folk.»

Hånden min knyttet og åpnet seg krampaktig bak ryggen.

«Hvor? Jeg vil gjerne dra et sted der det ikke føles som jeg befinner meg på objektglasset i et mikroskop.»

«Eh. For øyeblikket har alle emigranter innskrenket bevegelsesfrihet. Det må du ha fått beskjed om. Du kan ikke bevege deg utenfor grenselinjene.»

Han stirret på meg, uten å se.

«Jeg tar meg et bad,» sa han til slutt.

*

Da jeg fortsatt jobbet i språkavdelingen, var jeg hovedoversetter på et samarbeidsprosjekt mellom handelsdepartementet og en skogbrukskommisjon fra ASEAN. Jeg strevde voldsomt med å oversette betegnelsen internt fordrevet person, som i dette prosjektet ble brukt om folk som hadde måttet forlate landsbyene sine på grunn av tømmerhugst – vanskelig å forklare, for det fantes andre, ofte fra de samme landsbyene, som hadde fått økonomisk trygghet og jobb i lang tid på grunn av samme tømmerhugst. Fremskritt, det var også vanskelig å oversette.

Den gangen satt jeg med begrepet internt fordrevet person til jeg hadde fått brutt det ned i semantiske biter. Jeg kjempet med en skyggebetydning: et menneske med et indre som ikke stemte med det ytre, som var internt fordrevet i seg selv. Jeg tenkte på moren min, som for alltid bar sitt tapte hjemland i seg, som en skumpende kurv med grønnsaker.

Gore var internt fordrevet på samme måte. Iblant så jeg ham betrakte vår moderne verden som om han så den gjennom et teleskop. Han sto bestandig på dekket av et skip i begynnelsen av attenhundretallet. Det må ha vært slik i hans egen tid også, han må ha gått i land i en havn og bestyrtet ha oppdaget at nå hadde damene vide ermer igjen, at det ene europeiske landet hadde erklært krig mot det andre på ny, mens han hadde vært til sjøs i måneder eller år. Når han fortalte historier, var det som om han prøvde å finne seg selv i et stykke rav. Akkurat som moren min, men det sa jeg ikke til ham.

Jeg fortalte ham om skogbrukskommisjonen, og han lyttet oppmerksomt.

«Du var ganske viktig,» forsøkte han.

«Ingen grunn til smiger. Jeg var bare oversetter.»

«Man forstår bare sin egen nytteverdi gjennom andres syn på saken. Ta Aden-ekspedisjonen. Den var en triumf, og kapteinen på skipet mitt insisterte på at jeg skulle forfremmes til dekksjef, som om jeg hadde hatt en avgjørende rolle i det hele.»

Jeg smilte til knokene hans. I briefingen hadde vi hørt om læringsøyeblikk, da vi kanskje ville oppleve at emigrantenes verdier ikke var helt på linje med det moderne, flerkulturelle Storbritannia. For Gores del hadde kontrollavdelingen satt fingeren på erobringen av Aden og den andre opiumskrigen. Ikke bruk konfronterende eller protesterende språk. Ikke la deg trekke inn i samtaler om personlig verdisyn. I januar 1839 fant britene ut at de ville ha havnebyen Aden, som var en del av sultanatet Lahaj. Det var en nyttig havn på handelsruten til Det fjerne Østen. Slik jeg forsto det britiske imperiets tankegang, var landene til andre folkeslag enten nyttige eller uvesentlige, men man betraktet dem sjelden som autonome. Imperiet betraktet verden slik faren min betrakter gummistrikkene postmannen mister på ruten sin: Dette her er kjekt å ha, det bare ligger der, nå er det mitt.

«Hadde du en avgjørende rolle i Aden, da?» spurte jeg feigt.

«Beskjedenhet er en dyd, og jeg bør advare om at jeg er en svært dydig mann.»

«Og jeg bør advare om at nå for tiden ser man ikke med blide øyne på at noen sprenger en arabisk havneby fordi de vil gjøre krav på den på imperiets vegne.»

«Men å gripe inn i det et annet lands næringskommisjon foretar seg, for å skaffe kongeriket ytterligere fordeler i den samme næringen, det regnes som diplomati.»

«Vel,» sa jeg, og skulle til å protestere og si at vi grep inn av miljømessige årsaker, selv om det innebar at jeg ble nødt til å forklare miljømessig, da jeg så at han gransket meg med noe som minnet om beundring, og stanset.

Jeg bør nevne at ansiktet mitt etterligner hvithet, sent ankommet eller ei, nokså godt. Jeg visste ikke helt hvordan jeg skulle få fortalt Gore at jeg hadde narret ham, trekk for trekk. Jeg var ikke sikker på at jeg var klar for det. Han hadde, slik folk jo gjør, antatt noe om meg som ga meg alburom. Senere, når han fikk vite sannheten – slik folk jo gjør – kom denne feiltagelsen til å få ham til å miste fatningen. Et annet menneskes uforsiktighet i slike øyeblikk kan være veldig nyttig, mellommenneskelig sett, så lenge du ikke mykner. Det finnes ord jeg kunne brukt om dette, hvis jeg hadde vært av det melodramatiske slaget: bak fiendens linjer, for eksempel, eller dobbeltagent. Søsteren min ville kanskje ha brukt disse uttrykkene, eller kanskje hun ville ha kalt meg en bedrager.

Jeg hadde dessuten lest begge de bevarte brevene hans. Han hadde skrevet til faren sin for å fortelle at han var fornøyd med resultatet i Aden. Hundre og femti arabere døde i slaget, og britene led ikke et eneste tap. Det var et blodbad.

«Jobben din høres veldig interessant ut,» sa han. «Hvordan fikk du den?»

*

Gore nektet å se på TV. Han syntes visst det var en smakløs oppfinnelse.

«Dere kan sende dioramaer gjennom luften,» sa han, «og det har dere brukt til å vise mennesker på sitt mest ynkelige.»

«Det er ingen som tvinger deg til å se på EastEnders.»

«Et barn eller en dydig, ugift kvinne kan komme til å koble til maskinen og stå overfor skrekkelige eksempler på forbryterfremferd.»

«Det er ingen som tvinger deg til å se på Midsomer Murders heller.»

«Eller vanskapte uhyrer som trosser Guds vilje –»

«Hæ?»

«Sesame Street,» sa han. Og så fikk han sin fulle hyre med å rote gjennom lommene sine etter røykpakken mens tungen fikk kinnet til å bule da han prøvde å la være å le.

Til slutt, fordi han ikke hadde noe annet å gjøre, begynte han å gå gjennom bokhyllene. Jeg fikk en tidlig seier med Arthur Conan Doyle. Jeg prøvde å gi ham Aubrey/Maturin-serien, helt fra Første kommando, men for ham var de opprørende nostalgiske. Han likte Store forventninger, men kom seg ikke engang gjennom en femtedel av Bleak House. Jeg foreslo søstrene Brontë og kunne like gjerne ha bedt ham gripe tak i en due og lese den. Han hadde ikke tålmodighet til Henry James, men han likte Jack London. Av ren nysgjerrighet fikk jeg ham til å prøve Hemingway, som han erklærte at var «sjokkerende» og leste i badekaret.

En dag fikk jeg et innfall og ga ham Ensom ulv av Geoffrey Household. Det var den litterære varianten av å leke med ild – jeg hadde utsatt forklaringen av verdenskrigene, og slett ikke gitt noen kontekst for hvorfor en navnløs engelsk jeger og skarpskytter skulle ha lyst til å prøve å skyte en europeisk diktator på 1930-tallet. Men han hadde klaget så mye over at han ikke fikk dra på jakt at jeg tenkte han kanskje ville synes premisset var underholdende.

En dag eller to etter det fikk jeg mailen som offisielt satte i gang den neste delen av prosjektet.

«Kaptein Gore?»

«Hm?»

«Jeg har gode nyheter. Ministeriet vil at vi skal komme dit neste uke.» Han så ikke opp. «Å. Du har ikke kommet så veldig langt i Ensom ulv, ser jeg.»

«Å,» sa han, «jeg leste den ut. Og så begynte jeg på nytt.»