ITAMAR VIEIRA JUNIOR

Min søsters stemme

Oversatt fra portugisisk av Christian Rugstad, MNO

© 2018, Itamar Vieira Junior e LeYa S.A.

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2025

Originalens tittel: Torto arado

Oversetter: Christian Rugstad

Omslagsdesign: Silvia Morán Kjølstad

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS, Trondheim 2025

ISBN: 978-82-489-4100-2

Boka er utgitt med støtte fra Nasjonalbiblioteket i Brasil, Det brasilianske kulturdepartementet og Guimarães Rosa-instituttet, Brasils utenriksdepartement.

Obra publicada com o apoio da Fundação Biblioteca Nacional, do Ministério da Cultura do Brasil, e do Instituto Guimarães Rosa, do Ministério das Relações Exteriores do Brasil.

Kagge Forlag AS

Akersgata 45

0158 Oslo

www.kagge.no

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Enhver bruk av hele eller deler av utgivelsen som innmating eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

En sjelden stemme

Forord av Erika Fatland

En sjelden gang åpner man en bok, begynner å lese og suges straks inn i en fremmed verden. Brått er man et helt nytt sted, og på hver side lærer man noe nytt. Min søsters stemme er en slik oppslukende bok. Den griper tak, og slipper deg ikke. Jorden, plantene, den fuktige varmen, fluene og de manende åndene trer så levende frem på sidene at man nesten selv blir svett der man sitter, selv når slapset laver ned utenfor. All ære til oversetter Christian Rugstad, som sømløst har overført den portugisiske originalens frodige, sanselige tropeskildringer til norsk språkdrakt.

En dramatisk åpningsscene setter tonen: Søstrene Bibiana og Belonísia finner bestemorens gjemte kniv, og ved et uhell skjærer en av dem av seg tungen. Den ene søsteren mister stemmen, og den andre blir hennes stemme, slik forfatteren i boken er stemme for tusener av jordløse plantasjearbeidere.

Som lesere kastes vi inn i et navnløst, tidløst sted. Hvor er vi, og i hvilket århundre? Søstrene har aldri vært utenfor plantasjen de er født og oppvokst på, blir vi fortalt. Er de slaver? Befinner vi oss i kolonitiden? Men nei, snart dukker det opp en bil. Vi befinner oss nesten i nåtiden, på midten av 1900-tallet, kanskje 1960-tallet. Likevel har lite forandret seg siden slaveskipene krysset Atlanterhavet i skytteltrafikk.

Både Brasils og Portugals roller i den transatlantiske slavehandelen er underkommunisert i debatten om vestlig kolonihistorie. Totalt ble omtrent tolv millioner mennesker ofre for den transatlantiske slavehandelen. Portugal alene sto for halvparten, seks millioner mennesker i alt. De fleste endte på sukkerplantasjer i Brasil – hele Brasils økonomi var basert på gratisarbeidet til afrikanske slaver. Reisen tvers over Atlanterhavet fra Angola til Brasil var betraktelig kortere enn den lange og farlige sjøreisen til Nord-Amerika. Derfor lønte det seg for de brasilianske slaveeierne å importere stadig nye slaver fra Afrika fremfor å sørge for at slavene de allerede hadde, levde så lenge som mulig. Gjennomsnittlig levealder for slavene i Brasil var bare tjuetre år, ti år kortere enn i Nord-Amerika. Fra 1540 til 1860 ble fem millioner mennesker stuet om bord i slaveskip og sendt i lenker til Brasil. Så mange av slavene døde underveis at haiene i Sør-Atlanteren endret migrasjonsrutene sine.

Brasil var det siste landet på den vestlige halvkule som avskaffet slaveri. Avskaffelsen skjedde langsomt. Portugal forbød den transatlantiske slavehandelen i 1836 – etter press fra Storbritannia – men slaveskip fortsatte å krysse Atlanterhavet i skjul i flere tiår til. I 1871 ble det vedtatt en lov om at alle barn som ble født av slaver, skulle være frie borgere. I 1885 ble det bestemt at alle slaver over seksti år skulle frigis. Først barna, så de gamle, altså. Millioner av slaver var allerede på rømmen. Den 13. mai 1888 underskrev prinsesse Isabel den såkalte gylne lov, og dermed var slaveriet historie også i Brasil. Med et pennestrøk ble mer enn syv hundre tusen slaver frie borgere.

Men de ble ikke egentlig frie. De frigitte slavene fikk ingen kompensasjon for lidelsene de var blitt utsatt for og alt gratisarbeidet de hadde utført, og det ble aldri gjennomført noen omfordeling av land eller verdier. Dermed var de fleste frigitte slavene dømt til et liv i dyp fattigdom og hadde ikke annet valg enn å fortsette å leve på plantasjen de var født og oppvokst på. De fortsatte med andre ord å leve på plantasjeeierens nåde. Slaveriet var bare avskaffet på papiret.

Det er denne rystende virkeligheten Itamar Vieira Junior (f. 1979) skildrer i Min søsters stemme. Plantasjen i boken, Àgua Negra, er oppdiktet, men beskrivelsene av arbeidernes kår er dessverre ikke det: Arbeiderne har ingen rettigheter, får ikke lønn og får bare beholde en liten del av det de dyrker i sine egne grønnsakshager. De får ikke engang bygge hus av solide materialer som murstein, men tvinges til å bo i skrøpelige hjem laget av størknet gjørme: «Fordi man ikke eide noe annet enn plikten til å arbeide for plantasjeeierne, hadde man ingenting å etterlate til barn og barnebarn. Det eneste som gikk i arv, om man kan si det sånn, var huset, som nesten alltid var i en elendig forfatning og måtte repareres og restaureres.»

Vieira Junior har inngående kjennskap til virkeligheten han beskriver. Han er fra Salvador i Bahia, i det nordøstlige Brasil, landets afrikanske hovedstad: Tre fjerdedeler av innbyggerne i delstaten er av afrikansk opprinnelse. Handlingen i boken utspiller seg i Chapada Diamantina, et tørkeutsatt område i innlandet, langt fra kysten. Her er hver dag en kamp mot elementene, og regnet er en gave. Vieira Junior skrev sin doktoravhandling om quilomboer – samfunn organisert av rømte slaver og deres etterkommere. Etter fullendt utdannelse fikk han jobb i INCRA, det statlige organet som administrerer landreformer i Brasil. I embets medfør har han i årevis intervjuet innbyggere i quilomboer for å avgjøre om de har krav på jordflekken de har bodd og arbeidet på i generasjoner. Retten til land er fremdeles et betent tema i Brasil – og et dødelig et. Det siste tiåret er over tretti forkjempere for landreformer blitt drept i Brasil. Bokens handling kunne med andre ord like gjerne utspilt seg i dag.

Noe av det mest slående med Vieira Juniors bok, er fortellerperspektivet. I bokens første del er Bibiana fortelleren, i del to overtar søsteren Belonísia. Det er altså kvinnenes verden vi får innblikk i, en verden som består av slit og barnefødsler, et liv på menns nåde: «Fra vi var ganske små, visste vi at vår oppgave var å føde nye arbeidere, enten på plantasjen der vi var født, eller en annen i nærheten, alt etter hvor det var behov for arbeidskraft.»

I bokens tredje og siste del tar rytterånden sankta Rita Pescadeira ordet. Sentralt i romanen står jarê, en religion som i likhet med candomblé oppsto i møtet mellom afrikanske slaver og den nye verden. Jarê består av ulike afrikanske ånder og religiøse praksiser blandet med katolsk helgendyrkelse. Religionen, som på mange måter er det som binder dette jordløse folket sammen, er respektfullt og taktfullt skildret, sett og opplevd fra innsiden, som en organisk, naturlig del av plantasjearbeidernes liv.

Utover i boken tar opprøret og raseriet større plass. Plantasjearbeiderne krever flere rettigheter, men opplever i stedet at de mister de få rettighetene de hadde. Situasjonen tilspisser seg og blir til slutt farlig.

Min søsters stemme, eller Torto arado, som den heter på portugisisk (direkte oversatt Skeiv plog), ble en litterær sensasjon da den utkom i Brasil i 2019 og har solgt vanvittige 900 000 eksemplarer bare i hjemlandet. Boken er en del av en trilogi, og bind to, Salvar o fogo (direkte oversatt Redd ilden) utkom på portugisisk i fjor. Det er bare å glede seg. For dette er stor litteratur.

Erika Fatland,

27. november 2024

Jorda, kornet, brødet, bordet, familien (jorda);

i denne sirkelen,

sa far i sine prekener,

finnes kjærlighet, arbeid, tid.

RADUAN NASSAR

KNIVBLADET

1

Da jeg åpnet kofferten og fant kniven, hadde jeg nettopp fylt sju år. Søsteren min, Belonísia, som var sammen med meg, var ett år yngre. Like før jeg fant den, lekte vi på gårdsplassen utenfor det gamle huset med dukker som vi hadde laget av maiskolber som var høstet uka før. Dukkeklærne laget vi av de gulnede bladene. Dukkene var døtrene våre, sa vi, døtrene til Bibiana og Belonísia. Da vi så at bestemor kom ut av huset og gikk rundt hjørnet og bortover mot bakhagen, kikket vi på hverandre. Vi visste at nå, nå var tida inne til å finne ut hva hun hadde i skinnkofferten sin, blant de gamle, slitte klærne som luktet av harskt flesk. I det siste hadde hun klaget over at vi var blitt så nysgjerrige, vi to, og spurte og grov om samtalene vi overhørte, og ting vi ikke visste noe om, som innholdet i kofferten hennes. Mor og far skjente på oss så snart vi begynte å mase, men bestemor Donana trengte bare å se strengt på oss for å få oss til å grøsse og bli varme i kinnene, som om vi hadde gått for nær et flammende bål.

Da vi så at hun var på vei til bakhagen, kikket jeg bort på Belonísia. Og jeg nølte ikke. Jeg listet meg mot huset, fast bestemt på å dra den gamle, flekkete skinnkofferten fram fra under senga hennes, hvor den hadde ligget, dekket av et tjukt lag med støv og skitt, så lenge vi hadde levd. Men først snek jeg meg bort til porten i bakhagen og så at bestemor Donana stavret seg bortover mot skogen, forbi frukthagen og grønnsakshagen, forbi hønsehuset med de gamle vaglene. Vi var vant til å høre bestemor snakke med seg selv og be om merkelige ting, som at noen – som vi ikke så – skulle holde seg unna Carmelita, tanten vi aldri hadde møtt. Det var en strøm av usammenhengende ord. Hun snakket om mennesker vi ikke så, eller ånder, eller folk vi aldri hadde hørt om før, fjerne slektninger og gudmødre. Vi hadde vent oss til å høre Donana snakke med seg selv i huset, i døra, på veien til markene, i bakhagen, som om hun pratet med hønene eller de visne trærne. Jeg og Belonísia pleide å se på hverandre, smile stille og liste oss nærmere uten at hun oppdaget oss, og mens vi lot som om vi lekte, lyttet vi til alt hun fikk seg til å si, for så å gjenta det overfor dukkene og dyrene og plantene. Og vi gjentok det som mor sa til far i kjøkkenet: «I dag skravler hun mye. Hun prater og prater, og det blir verre for hver dag som går.» Far ville ikke innrømme at moren hans viste tegn på å bli senil, og sa at hun hadde pratet med seg selv hele livet, at hun alltid hadde gjentatt bønner og besvergelser like distré som når man tenkte høyt.

Nå hørte vi at Donanas stemme ble fjernere og fjernere, til den gled sammen med fuglesangen og kaklingen fra hønene. Det var som om bønnene og besvergelsene hennes, som så ofte ikke ga mening for oss, kom med vinden langveisfra, fylt av vår egen nervøse pust, for vi visste godt at vi var i ferd med å gjøre noe ulovlig. Belonísia krøp inn under senga og dro fram kofferten. Skinnet av navlesvin som dekket det ujevne jordgulvet, krøllet seg under kroppen hennes. Jeg åpnet kofferten. Vi stirret ned i den med store øyne. Jeg plukket opp noen gamle, falmede klesplagg, og noen som hadde beholdt sine klare farger og gnistret i det harde dagslyset, et lys jeg aldri har klart å beskrive på en presis måte. Og midt blant de skrukkete, gamle klærne lå noe inntullet i et skittent tøystykke med en hyssing rundt, nettopp det pirret vår nysgjerrighet, kanskje et verdifullt smykke som bestemor voktet så påpasselig. Det var jeg som løsnet knuten og brettet ut tøystykket. Jeg lyttet etter Donanas stemme. Den var fortsatt fjern. Belonísias øyne skinte like sterkt som det vi hadde funnet, en kniv smidd av et metall som blinket så sterkt at man skulle tro at det var hentet rett ut av essen. Jeg løftet kniven, som hverken var stor eller liten, og vi gransket den begge to. Søsteren min ba om å få holde den. Jeg sa nei, for jeg ville undersøke den først. Jeg snuste, og kjente at den ikke hadde den ramme eimen som hang ved de andre av bestemors eiendeler, og den hadde hverken flekker eller riper. Tida var knapp, og jeg ville komme til bunns i denne hemmeligheten, finne ut hva den var og hva den kunne brukes til, denne gjenstanden som blinket mellom hendene mine. Jeg så en del av ansiktet mitt i knivbladet, som i et speil, og bak meg så jeg en del av Belonísias. Hun forsøkte å rive kniven ut av hånden min, men jeg holdt fast. «La meg få holde den, Bibiana.» «Vent.» Da var det at jeg la kniven på tungen, for så sterk var trangen til å kjenne hvordan metallet smakte, og straks nappet Belonísia kniven til seg. Jeg så overrasket på Belonísia, og øynene mine speilte seg i hennes idet også hun løftet knivbladet til munnen. Jeg kjente ikke bare en smak av metall, men også av det varme blodet som rant fra den ene munnviken og dryppet fra haken og ned på det møkkete, gamle tøystykket som kniven hadde ligget surret i.

Også Belonísia tok kniven ut av munnen, men så la hun straks hånden foran den, som om hun holdt noe på plass. Så ble leppene hennes farget røde. Jeg prøvde å svelge så mye av blodet jeg klarte, mens søsteren min strøk hånden raskt over munnen med sammenknepne, tårevåte øyne og forsøkte å bite i seg smerten. Jeg hørte bestemors langsomme skritt. «Bibiana», ropte hun. «Zezé, Domingas, Belonísia. Ser du ikke at potetene blir brent, Bibiana?» Da kjente jeg eimen av brente potetkaker, men også en lukt av metall, og av blodet som trakk inn i mine og Belonísias klær.

Da bestemor Donana skjøv fra gardinen som skilte soverommet hennes fra kjøkkenet, hadde jeg allerede plukket kniven opp fra gulvet og tullet den inn i det blodige tøystykket, men jeg hadde ikke rukket å skyve skinnkofferten inn under senga igjen. Jeg så bestemors forskrekkede blikk og den grove hånden som ga oss en ørefik etter tur. Jeg hørte Donana spørre hva vi holdt på med, for kofferten hennes lå ikke der den skulle ligge, og hvor kom alt dette blodet fra? «Ut med språket», sa hun, og truet med å rive tungen ut på oss. Ikke visste hun at en av oss allerede satt med tungen i hånden.

2

Da foreldrene våre – Zeca Chapéu Grande og Salustiana Nicolau – kom tilbake fra markene, var bestemor fullstendig ute av seg. «Hun har mistet tungen, hun har kappet av seg tungen», skrek hun mens hun dynket oss i en balje med vann. Dette gjentok hun så mange ganger at foreldrene våre først må ha trodd at vi hadde gjort skade på oss selv i et mystisk ritual. Vannet i balja var rødt, og vi gråt, begge to. Vi gråt og klamret oss til hverandre mens vi tryglet om tilgivelse, og det var ingen enkel sak å vite hvem det var som hadde mistet tungen. Arbeidsformannen på plantasjen kom i en hvit og grønn Ford Rural for å kjøre oss til sykehuset. Denne Ruralen, som vi kalte den, ble brukt av jordeierne når de oppholdt seg på plantasjen, og av Sutério, formannen, når han reiste mellom byen og Água Negra. Når han beveget seg rundt på plantasjen, gjorde han det vanligvis til hest.

Mor samlet sammen lakener og håndklær og forsøkte å stoppe blødningen med dem. Hun skrek til faren min, som med skjelvende hender sanket urter i bedene rundt huset. Stemmen hennes var utålmodig, desperat, skarpere enn vanlig, og blikket var skremt. Urtene var ment å brukes på veien til sykehuset, i bønner og påkallelser. Belonísias øyne var rødkantet av alle tårene, mine kanskje også, jeg visste ikke, og mor spurte forstyrret hva som hadde skjedd, hva vi hadde lekt, men alt hun fikk til svar, var hikstende, klynkende lyder. Far pakket tungen inn i en av de få skjortene sine. Det jeg fryktet der og da, var at den ville gi seg til å plapre på egen hånd der den lå i fanget hans, plapre om det vi hadde gjort. Om hvor nysgjerrige vi hadde vært, hvor trassige vi hadde vært, hvor ulydige vi hadde vært, om mangelen på respekt for Donana og tingene hennes. Og mest av alt om hvor uansvarlige vi hadde vært som tok en kniv i munnen, enda vi visste at kniver tapper vilt for blod, slakter dyr i kveen, dreper mennesker.

Far pakket tungen inn i den vesle bunten med urter. Fra bilvinduet så jeg de andre søsknene mine flokke seg rundt Donana, og dona Tonha som tok henne i armen og hjalp henne inn i huset. Mange år senere skulle jeg tenke tilbake på denne dagen i anger, skamfull over å ha gjort bestemor så opprørt og forvirret, over å få henne til å føle seg så hjelpeløs og udugelig. På turen hørte vi at mor mumlet fram bønner, og vi merket redselen i de trælete hendene hennes, de som alltid var varme, men som nå kjentes som om de hadde ligget i en balje med vann ute i den kjølige kveldslufta.

På sykehuset tok det tid før noen tok hånd om oss. Mor og far satt forknytt på benken ved siden av oss. Jeg så fars møkkete strømper, som han ikke hadde hatt tid til å skifte. Mor hadde et fargerikt tørkle knyttet rundt hodet. Det var det samme tørkleet hun brukte under hatten når hun arbeidet i solsteika ute på markene. Hun tørket oss i ansiktet med fliker fra tøybylten, hver gang med et nytt muggluktende tøystykke som jeg ikke klarte å identifisere. Far satt fortsatt med tungen inntullet i en skjorte. Urtene hadde han dyttet i bukselomma, kanskje fordi han var flau, redd for å bli sett ned på som en kvakksalver på dette stedet som han ikke kjente. Det var det første stedet hvor jeg så flere hvite enn svarte mennesker. Og jeg så at folk kikket nysgjerrig på oss, men uten å nærme seg.

Da legen tok oss med til kontoret og far viste ham tungen, som lå som en vissen blomst i hånden hans, så jeg at han ristet på hodet. Og han sukket da han åpnet munnen vår etter tur. Hun vil måtte bli her. Hun vil få problemer med å snakke og svelge. Ingen mulighet til sy den på igjen. I dag vet jeg at man sier det sånn, men den gang da skjønte jeg ingenting av hva alt dette betydde, og det gjorde heller ikke far og mor. Belonísia bare glante på meg, men vi var i det minste sammen.

Sårene våre ble sydd, og vi var sammen i to dager til. Vi ble utskrevet med hver vår pose med antibiotika og smertestillende tabletter i hånden. To uker senere, fikk vi beskjed om, skulle vi komme tilbake for å ta stingene. Det eneste vi kunne spise, var grøt og puré, most mat. I ukene som fulgte, dro mor ikke ut på jordene for å arbeide, men ble hjemme for å ta seg av oss. Bare en av døtrene hennes ville ha problemer med å snakke og svelge. Men fra da av skulle tausheten bli vårt fremste kjennetegn.

Vi hadde aldri vært utenfor plantasjen. Vi hadde aldri sett en lang vei med biler som kjørte i begge retninger samtidig, underveis mot de fjerneste steder. Det var det Sutério sa. På veien til sykehuset var vi fullstendig ute av oss, på grunn av lukten av det størknende blodet, på grunn av fars og mors angstfylte bønner. Plantasjens formann bare lo og sa at unger er som katter, det er umulig å holde styr på dem, de er alltid på pletten for å gi foreldrene hodepine. Han hadde unger selv og visste hva han snakket om. På tilbaketuren til Água Negra hadde vi vondt, begge to, den ene mer enn den andre. Belonísia hadde skåret av seg tungen, jeg hadde fått et dypt kutt i min.

Vi hadde aldri sittet i plantasjens Ford Rural eller i noen annen bil. Og så annerledes verden var utenfor Água Negra! Så fremmed byen var, med alle husene som klamret seg til hverandre og delte de samme veggene, med brostein i gatene! Gulvet i husene våre og veiene på plantasjen var av leire, av søle, av den jorda som maisen skjøt opp fra, den vi laget dukker av, den vi spiste. Den jorda vi begravde morkakene og de nyfødtes navlestreng i. Den vi begravde de døde i. Den vi alle skulle legges i. Ingen ville slippe unna. Vi kunne bare betrakte alt dette på hjemveien, på hver vår side i baksetet i bilen, med mor i midten, hensunket i tanker som alt vårt skrik og skrål hadde lokket fram i henne.

Da vi kom hjem, så vi ingen andre enn Zezé og Domingas der, smårollingene, som var sammen med dona Tonha. Far spurte etter Donana mens mor tok oss i hendene og dro oss med inn i huset. Hun gikk bortover mot elven for to timer siden, sa Tonha. Alene? Ja, og hun hadde en klesbylt med seg.