TORGEIR
REBOLLEDO
PEDERSEN

Tilværelser

ESSAYS

FORLAGET OKTOBER 2022

INNHOLD

Forord

Om formler for tilværelser

Kommunen, taktiliteten og transhumanismen

Om branntrapper, pipeløp og en brutt forlovelse

Om stillhet, raseri og rytme

Om sønnetap og skyld

Om gestikk som retorikk

Om bondevett og byvett

Om pølser, politikk og poesi

En folkeopplysersk fakkel

Notre Dame du Haut à Ronchamps

Tanker om arkitektur

Arkitektene bak arkitektene

Gamle Hammersborg, en by i byen

Trapper til fortapelser og trapper til givelser

FORORD

KJÆRE LESER, først dette forord, ment som et vennlig vindfang, som en slags inngang til en bygård, kanskje, eller til en eksistens som sådan, i form av fjorten beskrevne tilværelser. Samme antall inntrinn som på bokomslagets «umulighetstrapp». Jeg er nå en eldre mann, en mann tilværelsens vegger sakte og sikkert er i ferd med å klappe sammen rundt. For om ikke lenge skal også jeg gå under jorda.

På tross av at jeg slapp å ligge igjen som sæd på marken, og på tross av min selvinnbilte livsglede og livsappetitt, er jeg plaget av et eksistensielt sinne. Men jeg er også begeistra. Jeg er sinna og begeistra. Og det er sinnet mer enn besinnelsen, og den ytre jubel mer enn den indre jubel, som holder meg i live.

Men meget tidlig i livet holdt begeistringa på å ta livet av meg. Jeg satte til livs hele rødfargen fra malerskrinet mitt og måtte fluksens til sykehuset for å pumpes. Andre gang jeg måtte pumpes, var etter å ha spist blomster fra en gullregn. Og ennå er det mye vakkert å gledes over, uten nødvendigvis å skulle fortære det. Men det er vel så mye å geberde seg over.

Næringsnasjonen Norge er jeg særlig sinna på, fordi den bryter med fornuftsmessig moral; den at man bør sette næring foran tæring. For nå gjøres motsatt. Vi bruker opp landet vårt og havet vårt, vi fortærer og forgifter, på bekostning av alt levende og alt levendes etterkommere. Norge er en tæringsnasjon på fluorsmurte ski, i det stadig pågående verdensmesterskapet i forgiftning, bruk og kast.

I navnet er Norge et foregangsland, i dannelsesforstand og i kulturforstand. Men på tross av at vi smykker oss med bildekunstnere som Munch og Astrup, Sitter og Rusova, og forfattere som Ibsen, Solstad, Knausgård og Hjorth: i gavnet er vi mer et bakstreverland, et BNP-land, et bruttonasjonalt bedriftsland der begrepet bedrift stort sett er forbundet med lakse- og sportsoppdrett, mens den nakne sannhet, vårt nettonasjonalprodukt, vår åndelige habitus, er sørgelig forsømt og underbudsjettert. En forfatter eller bildekunstner kan i heldigste fall påregnes noen hundre tusen kroner for å lykkes, mens næringslivsledere og helsebyråkrater fort vekk foræres fallskjermer verdt flere millioner for å mislykkes.

Jeg ville selv bli bildekunstner, men ble arkitekt i stedet, sterkt presset av min far. Men hvorfor presset han? Måtte jeg bli arkitekt av plikt? Jeg vet ikke, men siden ble jeg hva jeg ville; jeg ble bildekunstner, som poet er jeg også bildekunstner, litterær bildekunstner, med en bildehuggers forestillingsevne i ensom kamp med utilregnelige tekstblokker.

Det er både et livsløp og et «kunstløp» som beskrives her. Og mine forsøk på å skjære skjønnhet ut av sorg, og en slags sannhet ut av sinne, gjelder både i det personlige og det politiske.

I en tid der alle andre retninger enn den markedsliberalistiske «laissez-fairismen» blir avfeid som totalitære drømmerier, drømmes det likevel. Om andre og mer egalitære tider. Det bedrives ikke bare tafatt søvngjengeri til inntekt for dem som har alt, de ytterst få som troner på mer og mer av klodens materielle og immaterielle ressurser og rettigheter, men pålegges færre og færre plikter. Disse som attpåtil tjener på å dele og med det også øker sin velstand.

I et ytterligere digitalisert samfunn, der såkalte sosiale medier gjør oss introverte, lar vi misnøye og maktesløshet konverteres til et slags målløst hat, som forsterkes i ekkokamre og digitale tilfluktsrom, der ett utropstegn bekreftes med tusen utropstegn, hvorfra man brutalt nagler sine fiender fast, en gang for alle, i en uredigert og redaktørløs ytringskrig. I de samme tilfluktsrom man ømt (og ikke sjelden også litt for klamt) i algoritmer nagler sine venner fast. Med tusener likes og hele hæravdelinger med utropstegn. Hva med å stille andre utropstegn ved eksistensen også? En dåre må jo spørre.

som sevje i steget

som oppløpne knoppers

kappløp med døden

må vinden ta hånd om

hvert fallende løvblad

som luftpost til liv

vil jeg stedes til hvile

Om formler for tilværelser

I SKRIVENDE STUND er trærne tomme. Ikke engang et brunt fjorårsblad har fått henge igjen. I skrivende stund er trærne stumme, en sliten svarttrost kryper langs bakken. Hva tenker den på? At dette er takken? For all glede den ga?

Det er en viss risiko forbundet med å være til. Å være i verden med sitt kvirrevitt, med sitt kjøtt og sin ånd. Å bli til, og å være ifra. Men født sånn eller blitt sånn? Slitt sånn eller bøtt sånn? Eller leges ikke livsens sår før døden? Selvfølgelig ikke. Man er til, inntil man trekkes fra, helst ufrivillig. Fra tilværelser anskaffet etter evne og innredet etter behov, ifølge tidens herskende estetikk og gjeldende moral. Noe står likevel fast: for en rik å komme inn i himmelen er visstnok ennå like vanskelig som å tre en kamel gjennom et nåløye.

Men nå søker ikke mange milliardærer seg til Gudsriket, himmelriket har de her og kan møblere og befolke det i henhold til sine drømmer. For de mer ubemidlede stiller det seg annerledes. For dem er drømmen om en annen himmel enn den det jordiske liv kan tilby, overordnet mye annet.

Uansett, falle skal vi alle en gang, hver for seg i hver vår ensomhet, uansett våre hoders høyde over havet. Mor Jord, vet du hvorfor en såpass lykkelig eksistens som min, selv med all min tilkjempede medmenneskelighet, alltid har villet ligge øverst? Det er fordi jeg hører til de svært få dyr som vet at de skal dø. Jeg er blant de få eksistenser som vet at våre hjerters urverk ikke er uutslitelige, og at vi alle skal slutte å slå, at vi alle en gang skal senkes under ditt nivå. For fra da av, Mor Jord, er det du som skal få ligge øverst. Men til da:

Å leva, det er å elska / det beste di sjel fekk nå / å leva, det er i arbeid / mot rikare mål å trå / Å leva, det er i livet / å finna det største verd / å leva, det er å vinna / til sanning i all si ferd / Å leva, det er å leggja / all urett og lygn i grav / å leva, det er som havet / å spegla Guds himmel av.

Dette diktet av Anders Vassbotn, med melodi av Per Steenberg, er blant de norske salmedikt jeg setter høyest. Kanskje fordi det helt fra barnsbein av fikk meg til å tenke: hvis jeg ikke blir god nok for Gud, og dermed nektes opptak til himmelen, pytt pytt, hva gjør vel det, hvis et dikt kan ta ned himmelen til meg?

Men ettersom alderen tynger, fra det å trippe rundt i lette sommersko til å sjokke gatelangs, mer og mer (ufrivillig) foroverlent og prøvende, i et par spesialsko som motvekt til diagnosen spinal stenose, innser også jeg at mitt første og siste leveforsøk er i ferd med å ebbe ut.

Jeg føler meg som en snurrebass livet har snurret i gang, som nå snurrer saktere og saktere på min slitte spiss og derfor stadig truer med å velte. Det er jo derfor jeg må holde meg i gang, jeg er jo dømt til å bikke over, men insisterer, mot alle odds, på å holde meg oppe og i bevegelse, slik makrellen hele tiden også må holde seg i bevegelse, ellers synker den til bunns, ellers synker vi til bunns og velter, for verken jeg eller makrellen har svømmeblære.

Jeg, som stort sett er uskyldig i forhold til mine preposisjoner, og stort sett skyldig i forhold til mine postposisjoner, aldri får jeg gjort om på dem. Hver natt som soves eller elskes, hver stol som sittes, hver kø som stås, de fleste av døgnets timer er timer man aldri får ligget, sittet, stått eller gått om.

Alle strever vi med eksistensen. Noen teller til og med skrittene de legger bak seg. Noen teller også flypoeng. Enten som overaltværende, globaliserte anywheres, alene eller sammen, både som forhenværende og som tilkommende, eller som mer kortreiste og lokale somewheres.

Slike som jeg, slik det stedlige morgenlys og de stedlige morgenlyder vekker meg til live for å ferdes med meg rundt om, i gater, i streder, på sykkel og til fots, i tilværelser som rommer og gir gjenklang i meg, i sko som rommer meg, men ikke er for store, og ikke for stramme, med en gummiering som gir den rette ansats, også i tilværelsens trapper.

Trapper som har ført til flere former for erkjennelse. Ikke minst trappene til det forhenværende hovedbiblioteket i hovedstaden, gamle Deichmanske på Hammersborg.

Andre av mine gamle, faste gjøremål kan også beskrives som trappegang, ettersom jeg steg eller falt, trådde oppad og nedad, både i tanketrapper og i fysiske trapper, som i heldigste fall var utformet med hvileplan mellom trappeløpene, kalt reposer.

Den såkalte trappeformelen, slik vi lærte den på Arkitekthøyskolen i Oslo, ser slik ut: 2 O + I = 64 (pluss minus 2 cm), der O er høyden på opptrinnet, og I er inntrinnets dybde.

Trappene opp til hovedstadens gamle hovedbibliotek var svært tunge å gå i, både de eksterne og de interne trappene. Lenge tenkte jeg det var fordi de fravek for mye fra trappers ideale mål. Men etter å ha målt og kontrollmålt og målt igjen må jeg konkludere med at trappene til arkitekt Reiersen holder proporsjonale mål og vel så det: Med opptrinn på 16 og inntrinn på 33 gir det summen 65, som bare er en fattig centimeter unna idealet.

Hva er det da som gjør disse trappene så vonde å gå i, trapper jeg i så mange år har gått opp og ned for å lese og å låne, som den lidenskapelige tilhenger jeg er av offentlige trappetrinn?

Slik er det når en formel kun går opp i teorien, kan man saktens tenke, og dermed endelig slå fast at alle teorier med unntak av E= mc² må tas med en klype praksis? Alle formler for tilværelser, tilblivelser og proporsjonsmodeller.

Også den sveitsiske arkitekten Le Corbusiers berømte «Modelor» dimensjonerer bygde omgivelser i forhold til menneskelige mål, inspirert av Leonardo da Vincis Homo Vitruvianus fra 1487, som igjen illustrerer en tekst av arkitekten og ingeniøren Vitruvius (ca. 60 fvt.–15 evt.) i verket «Di architectura libri decem» (ti bøker om arkitektur) der han beregnet kroppens høyde til åtte hoder. Slik ganget Leonardo opp mennesket og innskrev det i kvadratet, og gjennom kvadratets hjørner trakk han en sirkel som omskrev både kvadratet og mennesket, en omfavnelse basert på Vitrivius’ proporsjoner.

Sirkelen omfavner, slik også den norrøne midgardsorm omfavnet kloden, ved å bite seg selv i halen, til den slapp taket og havnet i hedendommens herbarium til fordel for det kristne kors, angitt som standpunkt og siktemål, pilegrimsmål og misjonsmål.

Kampen mot hedendom og trolldom er brutalt beskrevet og bildegjort i Snorres kongesagaer. Som guttunge leste jeg i Snorre, ikke bare så øyet ble stort og vått, jeg tegnet i Snorre så blyanten ble både stutt og butt, la matpapir på illustrasjonene og tegnet over og tegnet over igjen. Særlig fikk Halvdan Egedius «Seidmennene på Skratteskjær» gjennomgå. Den dag i dag syns jeg denne er kongesagaenes sterkeste og beste illustrasjon. Egedius var knapt 20 år da han tegnet i Snorre, og døde like etter.

Snorre Sturlasons usentimentale fortelling er også sterk, den om Olav Tryggvason som drikker seidmann Øivind og hans menn fulle, for deretter å tenne på huset der de sover, men at det lykkes Øivind og noen få av mennene å redde seg ut og opp gjennom ljoren, bare for å bli fakket av Olavs menn igjen og bli tjoret fast i fjære sjø, i påvente av floa.

Slik ble hedningene gitt til havet, tidevannsheisen, den store blå elevator, som nådeløst stiger og faller, styrt av krefter mellom kloden og klodens bortkomne pode, månen. Det hele blir hakket mer apokalyptisk, på hele verdens vegne, når vår tids tidevannsheis snart mangler den nedoverknapp som lar oss ha hodet over vannet.

Alt Arkimedes, selve oppdriftens pappa, konstruerte heiser, enkle plattinger drevet av dyr eller mennesker, brukt til vanning og løfting av tunge ting. Romerne brukte tilsvarende innretninger til løfting av løver fra Collosseums krypt og opp til kamparenaen Circus Maximus, der de ble sluppet løs på gladiatorene.

Ludvig xv fikk i 1743 sin helt private heis, kalt «Den flyvende stol». Den gikk på utsiden av palasset i Versailles, fra hans gemakker opp til elskerinnen Madame de Chateauroux i annen etasje. Tjenere gjemt i en skorstein betjente heisen med tau og trinser.

Antall plan i bygninger med trapper som vertikale forbindelser stabiliserte seg på 5–6 etasjer i store byer mot slutten av 1800-tallet, men i 1902 ble den elektriske heis funnet opp av Elisha Otis. Etter å ha konstruert en sikringsmekanisme som forhindret heisen i å falle selv om vaieren røk, ble den også godkjent for persontransport. I 1904 ble verdens første elektriske personheis installert i New York av Otis Elevator Company.

Oppfinneren skrev begeistret: … it increases the value and salability of property more than cost of installation. No house of pretension should be without one. Veldig raskt ble den elektriske heis en veritabel kassasuksess. En helt ny vertikal verden åpnet seg for eiendomsspekulanter, husbyggere, arkitekter og forretningsadvokater. Byene skjøt i været, befridd fra den dyre tomtegrunnen under. Få av samtidens skyskrapere innfrir de fundamentale estetiske og etiske krav Vitruvius en gang stilte til en bygning: Den må være nyttig (utilitas), vakker (venustas) og varig (firmitas).

Utover det burde man, både for Guds og Hvermanns skyld, i større grad ha sikret storbyenes bygningsstrukturer og disses omgivelser bedre mot økologiske og økonomiske krakk, mot bomber og børsfall, mot tap av biologisk mangfold, mot tap av nasjonalt og globalt immunforsvar og mot alle slags pågående og varslede katastrofer. For når himmelheiser blir til helvetespiper som mater skrubbsultne branner med oksygen fra tå til topp, duger kun trappa som fluktvei, i verste fall hoppet.

Tyskeren Friedrich Mielke (1921–2018) kalte seg scalolog. Han var utdannet arkitekt og sivilingeniør og var professor ved Institut für Scalologi i Regensburg. Han har bl.a. skrevet boka Treppen zwischen Erde und Himmel. Friedrich Mielke hadde selv vondt for å gå i trapper. Han manglet nemlig et bein han mistet i annen verdenskrig. Kanskje en av grunnene til hans interesse og fascinasjon for nettopp trapper? Mielke kalte trappene og trapperommene for arkitekturens dronninger.

I dag har deprimerende nok heisen inntatt tronen trappa en gang hadde. (For å gjøre det klart, jeg er selvfølgelig for heis, til hjelp for alle former for bevegelseshemning som utelukker trappegange, men betyr det at man må lete etter trappa når man entrer en bygning fra gateplan?)

Arkitekter og byplanleggere skiller mellom private, halvoffentlige og offentlige rom, utendørs som innendørs, men hvem snakker for offentlige og halvoffentlige rom som trappeoppganger? Tenker jeg da på halvmørke, skumle trappeoppganger der forsvarsløse fortidskvinner risikerer å bli overfalt av brutale fortidsmenn? Ja, absolutt. Godt opplyste og storslagent utformede samtidstrapperom og samtidstrapper finnes det få av i dag.

Hadde noen spurt Mielke i dag om hvem han helst ville stått fast i heisen med, ville han selvfølgelig svart: Mitt andre bein, men da ville jeg likevel tatt trappa.

Å ta heis er reise minus opplevelse. Å gå i en god og spektakulær trapp er en reise i seg selv, en reise i miniatyr, riktignok, men en reise der kjøttet holder tritt med ånden. For trapper har sine fortrinn, ikke kun for føtter, men også for tanker. Når jeg går i trapper, tenker jeg av og til på Karl Marx’ beskrivelse av produktivkreftene: at de ikke utvikler seg lineært, men trinnvis. Og at jeg kan si at kvantitative endringer kan beskrives som horisontale inntrinn, som gitt visse forutsetninger resulterer i kvalitative sprang i form av vertikale opptrinn.

Og slik trappa beskriver metaforiske og bokstavelige trinn, representerer de moderne høyhusheiser motordrevne metaforiske og bokstavelige byks. Mot avgrunnen, eller mot himmelen, på vondt og på godt. Lenin har beskrevet dette bra: «Det er tiår da intet skjer, og uker da tiår skjer.»

Slike historiske sprang er f.eks. oppfinnelsen og utbredelsen av plogen, som overtok for «arden» (ca. fra 900–1300) som mest bare skar og pirket i jorda, mens plogen hadde vendeskjær som snudde jorda og gjorde den mer fruktbar og dermed førte til at jordbruksproduksjonen økte i store deler av Nord-Europa.

Andre eksempler der kvantitative endringer går over i kvalitative (nesten bokstavelige) sprang, er mongolenes oppfinnelse av stigbøylen, som gjorde Dsjengis Khans ryttere så overlegne som kavalerister og erobrere.

Og selvfølgelig også oppfinnelsen og utbredelsen av boktrykkerkunsten, og oppfinnelsen og utbredelsen av dampmaskinen og spinnerimaskinen, som førte til en tilsvarende utbredelse av avmakt blant veveriarbeidere, som tok igjen og ble ludditter.

Ifølge Marx er det en klar motsigelse mellom produktivkrefter og privatkapitalistiske produksjonsforhold, fordi den private tilegnelsen av produksjonsmidlene ofte hindrer produktivkreftene å utvikle seg til fordel for samfunnet. For eksempel ved at en konkurrerende bedrift kjøper opp en revolusjonerende oppfinnelse til en pris oppfinneren ikke kan si nei til, bare for å la den ligge død, eller for å bruke den selv. Et nåtidig eksempel på denne motsigelsen er den private legemiddelindustrien, som for å beskytte sin egen profitt ofte er svært lite villig til å frigi patenter på f.eks. koronavaksiner. Og som forsvarer det med at de da ikke får råd til å gå videre med innovasjon og forbedring av vaksinene. Dette til tross for at det er nasjonalstatene selv som i utgangspunktet har pøst penger inn i slik forskning.

At skyskrapere reises hovedsakelig på grunn av høye tomtepriser og pengelengsel, og ikke på grunn av en eller annen diffus kombinasjon av estetikk og gudslengsel, er helt i henhold til marxistisk/materialistisk historieoppfatning. Som også kan forklare sølibatpåbudet for katolske prester; nemlig ikke som et krav som følge av idéen om å sette immateriell gudskjærlighet foran jordisk begjær, men fordi dette påbudet var et papistisk trekk for å forhindre at kirkegods og embeter fikk gå i arv på bekostning av pavekirken.

Men ellers gjaldt trappa, fra korgutt til kardinal, dit trangen til kollektive eller individuelle overgrep ofte førte. Til toppen av «pyrrhos-pallen» og den herostratiske berømmelse.

Å bestige en seierspall er ingen bedrift i seg selv, bedriften er tilbakelagt og på forhånd evaluert. Eneren, toeren og treeren på hvert sitt trinn. Med mindre beskyldninger om doping og annen slags juks og fanteri forårsaker rokeringer. For uhyrlige ting blir stadig gjort for å nå til topps i hvilken disiplin det måtte være, fra kvasipolitikk til rytmisk sportsmimikk. Men la oss si det går hele ti år før det oppdages at eneren juksa, og toeren da rykker opp til ener, men hva hvis også toeren viser seg å være en juksemaker? Da kan treeren rykke helt opp, hvis han da ikke blir så glad at han dør av hjerteslag.

Hvem er pallens lykkeligste? Eneren minst av alle, han har alltid alt å tape. Heismontørene er nok lykkeligere i sitt samhold enn vinnerskallene er hver for seg. For hvorfor finnes kun begrepet «den evige toer» og ikke begrepet «den evige ener»? Fordi noen evig ener ikke eksisterer, det er den nakne sannhet, det er vinnerskallen pillet ren.

Men hva skal man mene om Equinors hovedkontor ute ved Fornebu? Mon det er vinnerskallen dekonstruert? Til løst stablede trinn ingen vet hvor vil, men alle vet hvor bør? En energipolitisk arkitektur som styres av Mammon, og kommer til å styrtes av Mammon.

Og når en såkalt «rødgrønn» regjering, i full forståelse med Høyre og Frp, ennå i 2022 forsvarer å bore etter mer olje under parolen: Utvikling, ikke avvikling, er det mer enn deprimerende, når det nettopp er den slags optimisme som kommer til å avvikle verden slik vi kjenner den.

Idiomet «noe er på trappene» uttrykker en frykt for helvete så vel som håpet om en frelse. Helt fra mennesket satte gudene på pidestall, som representanter for dets overjeg, har vi vært pilegrimer med forskjellige grader av nedadvendte blikk og såre tær, vi går og går og går, for endelig en dag å lykkes med å gå fra våre synder og vår skyld. Men hvilke dommere teller våre skritt? De tar kanskje heller pulsen på oss, litt for sent?

Som jeg har sikkert også Friedrich Mielke hatt mang en våt drøm om den praktfulle barokkfossen i Garnier-Operaen i Paris. Der han som kåt laks klatrer alle trinn opp og på et rolig repos lykkes hisse en koloratursopran helt opp i den høye c, for så å utgyte sin melke på hennes egg.

For en vaskeekte eskalolog som Mielke var en trapp nemlig ikke kun et transportmiddel. Like lite som språket kun er et transportmiddel for den skjønnlitterære skriveren, eller skrideren, overskrideren, fordi for denne er språket et absolutt ytelselsesmål. Slik skalaen (notetrappa) er både mål og middel for operasangeren; oppovertrapp for sopranen, kjellertrapp for bassen.

Mon Mielke har sukket over hvor få vakre trapper vi har her på berget? Her hvor de beste trapperom kanskje er utformet for flere arkitektgenerasjoner siden? Trappa og trapperommet i NRKS radiohus, som NRK nå snart skal rømme, er praktfulle, likeledes trappa i Y-blokka, som nå er revet, og hovedtrapperommet i fysikkbygget på Blindern, som visstnok skal få lov å stå inntil videre. Trappa i det ganske nye jussbygget i Kristian Augusts gate er også fin. Ellers har vår samtids nasjonale byggekunst altfor lenge undervurdert trappa som arkitektur.

Når det er sagt, bør også ramper, av hensyn til bevegelseshemmede, i større grad kunne supplere trapper (som god arkitektur) og i kombinasjon med reposer utformes som mer enn bare trafikkarealer.

Selv om de gamle Deichmanske trapper ikke er gode å gå i, må jeg berømme bygningens opphøyde og klassiske ro, nettopp takket være dens monumentale trapper.

Formlenes tid, er de forbi? Ideologioppskriftenes tid er kanskje forbi, men ennå har vi relativitetsteorien, den som i relativismens navn skal frifinne oss. Hva hjelper det våre etterkommere? Trangen til å søke svære høyder, rettferdiggjort med skjønne teorier, er uansett sterk. Men fra himmelen går ingen branntrapp, det vet Ikaros. Mens risikoen ved å gå i drømmetrapper er lik null, er det verre å falle i en virkelig trapp, særlig i såkalte rettløpstrapper uten reposer og rekkverk. En arkitektkollega tegnet nylig en slik trapp i sin egen leilighet og insisterte på, som den beinharde minimalist han var, at gelendre bare ville kludre til estetikken. (Erst kommt die Ästhetik, dann kommt das Geländer.)

Liggende i sykesenga etter fallet, med begge håndledd brukket, forbannet han vel både seg selv og estetikken som lot han i stikken. Erfaring fra allslags forhenværelser taler for at så lenge man er ung og stø til sinns og rød til kinns, går det stort sett greit å ramle, men uten gelender blir skjørbein sjelden gamle. Med mindre man erkjenner sin høye alder fra fødselen av og blir sittende stille, stille som en gammel, tung stein, stille i et stryk, men kanskje også i en trapp? Ja, kanskje i Spansketrappa midt i det historiske Roma? Som renner så vakkert ned fra renessansekirken Trinità dei Monti, og ikke bare er en trapp å gå i, men òg et amfi å sitte pal i, eller å gå med tankene ned, tilbake seks århundre, nedover Via Condotti, og ta til venstre etter noen hundre meter, ved en av Tiberens meandere, inn mot det antikke Romas Pantheon, skride mellom massive søyler, opp de få lave trinn, inn under den høye kuppel, hvor tyngdekreftene ikke løper fra et spir eller et punkt øverst i et lukket skall, men fordeles fra en åpen ring høyt oppe.

Og juble inni seg: Lenge leve forlovelsen mellom den himmelske Gud og den jordiske Mor! Her representert ved et av verdens vakreste skaperverk. Som er både katedral og antikatedral. En antikatedral i den forstand at her kan man løfte blikket og se Gud rett i hvitøyet, i blåøyet, og i regnværsdagers gråtende gråøye.

Så lenge vi kan møtes sånn, kan vel aldri denne forlovelsen bli brutt? Ikke så lenge jeg vil la meg suge inn i rommet nedenfra og la blikket klatre, slik varmluft klatrer fra ildstedet i en årestue opp gjennom ljoren, trinnløst, ifølge formel, nemlig termodynamikkens første lov: at energien i universet er konstant, den skifter bare framtredelsesformer fra værelse til værelse.