Nils-Øivind Haagensen

Litteraturvitenskap på nittitallet

DIKT | Forlaget Oktober 2024

exordium

jeg er 23 år og bor i Bergen og jeg tror

jeg skal være 23 år og bo i Bergen for resten av livet

det er mange grunner til det

bare at jeg ikke kjenner til dem

jeg kjenner bare vind og regn og parker og ettermiddager

jeg beveger meg gjennom byen som om jeg har

et bånd rundt halsen

jeg snakker som om jeg er et opptak av en som meg

som ikke er meg

som kan å snakke for seg

som liker å slå ut med armene

og ønske hjertelig velkommen

jeg har endelig blitt eldre

uten å forandre meg

det er derfor jeg er lykkelig

jeg er riktignok ikke klar over det med lykkeligheten

eller aldringen

og jeg tror verden ser på meg gjennom bestemte gjenstander i byen

som de røde telefonkioskene

som de små, hvite husene

og at denne oppmerksomheten gjør meg like enkel

som en samtale

hvor han som snakker nesten hele tida

vil så mye mer enn hun som bare lytter

hei, det er meg

det er så fint her

det visste jeg ikke

eller jeg visste jo at det var fint

det var derfor jeg dro

men ikke at det var så fint

jeg tror ikke du er klar over hvor fint det er her

jeg tror ingen som ikke har vært her, er det

du burde også vært her

du burde kommet etter og opplevd det samme som meg

så enkel blir jeg

en som ikke tror på blodbanker

men en som tror på eksegeser

en som ikke tror på omsorg

men en som tror på døråpninger

ikke på en omfavnende varme som heter mamma

eller pappa

eller enfoldighet eller stat

en sommer som passer på deg fra fødselen av

men døråpninger som en guttunge ikke tør å stå i

ikke egentlig

men der står han

der sto jeg

her er jeg

jeg tror ikke at noen bryr seg

jeg vet bedre

hva er forskjellen på løsemiddelet og det som er løst?

hvor skiller barnet seg fra barndommen?

hvem tar vare på et bortkasta liv?

jeg tror ikke på aritmetikk

jeg var ikke seks år den første gangen eller seksten den siste, jeg blir fortsatt slått

jeg tror ikke på nærhet

jeg tror på digresjoner

og jeg tror ikke på noe så stort og dumt som kjærligheten

man ender vel ikke helt uforvarende opp i sitt eget liv?

jeg tror ikke at alle himmelens kor og

alle himmelens engler

så ned på oss den gangen på Nygårdshøyden og

sang og frydet seg

jeg tror på Roland Barthes

eller skulle jeg sagt det sånn:

hvorfor husker jeg nesten ingenting

av det som opptar meg aller mest?

små dykk og kloremerker

sollyset som en dansende kjole

rundt hvem sine svermende bein?

jeg tror ikke på tilhørighet

jeg tror på paradigmer

jeg tror ikke på bortskjemte gutter, fortapt

i en vemmelig verden

støtt rundt i mengden, til angrep mot regn og vind

jeg tror på Walter Benjamin

jeg tror ikke på overlegenhet

jeg tror på underliggjøring

det er ingen direkte kobling med virkeligheten her

men det er virkelighet

jeg er 23 år og jeg bor i Bergen

så det er en slags kjærlighetshistorie?

jeg var et mislykka barn

jeg lå bortvendt i senga

jeg satt alene i trapperommet i blokka

jeg lekte i trappetrinnene

trappetrinnene

var en lek

og jeg gikk år uten

og måneder uten

og dager og kvelder og netter helt uten

en slags

kjærlighet

men en lørdag

i februar

1994

er jeg 23 år gammel i Bergen

og studerer litteraturvitenskap på universitetet

(fortsatt et mislykka barn)

(som gråter i trapper og smytter og smau)

(og Bergen er full av trapper og smytter og smau)

og leser om Joan Didion

i New York

og den gangen hun flytta fra en liten toroms

til en stor fireroms

og tok med seg ingenting

og det er drømmen, skjønte jeg

ikke å være Joan Didion

ikke å bo i New York

men å ta med seg

ingenting

la alt

bli

borte

en slags kjærlighetshistorie altså

en slags flukt fra alt jeg husker

et slags bilde av oss

i en slags sofa

på et slags kjøkken

med store, åpne munner

en slags synging

en slags inversjon

i et slags Bergen

for så dumme var vi (og så videre)

og så elementære (og så videre)

og så til randen fylt av det konvensjonelle

en slags generasjon

gjerne i hermetegn

gjerne i parentes

alle slags måter å være

ved siden av hverandre på

og litteraturvitenskap et slags

logisk redskap

og poesien en slags

sentrifugal progresjon