Kathrine Nedrejord

SAMEPROBLEMET

Roman

FORLAGET OKTOBER 2024

Til mamma og pappa

Samespørsmålet er framleis uløyst.

ÁILLOHAŠ/NILS-ASLAK VALKEAPÄÄ

FRANKRIKE

JEG HAR MISTA taket i den jeg var.

Slik må det være.

Noe er tapt i denne kroppen, dette hodet, og det tapet må ha ligget der ei stund og gjort varig skade. Alle kan se det på meg på venteværelset utafor barnelegens kontor. De er ikke mange, tre kvinner, en mann, fire barn i ulike aldre som jeg ikke bryr meg om å gjette, bare registrerer at de er eldre enn mitt, og ingen er vendt i min og Annas retning, men hvis de kaster et blikk mot meg, vil de oppdage det. De kan se det idet jeg nølende går inn på det kvite, sterile rommet. Så usikker, tenker de sikkert. Ung mor, tenker de sikkert, før de ser fjeset mitt og forkaster den ideen like fort. Umoden, tenker de, det ville jeg tenkt om jeg så meg sjøl fra deres sted. Barnelegen, med det gråe og strengt kjemma håret, med skolemesterblikket, tenker alt dette og mer idet han ser på meg. Han gidder ikke studere meg lenge, tre sekunder, det er alt. Rett tilbake på maskinen, listene med ting vi må gjennom. Målebånd, vekt, spørsmål som må stilles. Jeg sitter der og er ingen, og holder i noe helt, et lite barn, holder i henne og er en fysikk uten særpreg. For hadde jeg vært noe, bare et ekko av den jeg en gang var, ville jeg stirra tilbake på han allerede fra første bonjour.

Madame er ikke fransk? sier han uten å se på meg.

Nei, sier jeg. Men jeg har bodd her i tolv år.

Den siste setninga er et desperat forsøk på å vise at jeg faktisk eksisterer. Til ingen nytte. Han reagerer ikke. Like greit. Jeg vil ikke at han skal spørre hvor jeg er fra. At jeg skal måtte nøle igjen og svare Norge med den samme følelsen av å fortelle en halvsannhet som jeg har kjent på sia jeg flytta hit. Den mer fullstendige sannheta, den som innbefatter de samiske røttene, oppveksten i Márkannjárga – så langt nord som du kommer på det europeiske kontinentet, som jeg pleide å si da jeg var yngre og ikke ordentlig hadde rista det av meg ennå – passer aldri inn. For barnelegen er det uansett ubetydelig. En utlending er en utlending. Han fortsetter å stirre på skjermen fremfor seg. Uten å løfte blikket ber han meg kle av barnet og legge henne på vekta. Jeg begynner å tru at jeg er usynlig, at det ikke bare er jeg som føler meg mista, men også han som heller ikke kan oppfatte noe synlig menneske der inne.

Jeg strever med å få av henne plaggene.

Hvorfor skjelver jeg! Hvorfor møter jeg ikke blikket hans! Hvorfor blir jeg så underdanig og krumbøyd! Hvorfor tar jeg ikke til motmæle når han nå begynner å gi meg selvfølgelige råd om bading av spedbarn, lesing av sultsignaler, å gå ut for å få frisk luft! Straks begynne å introdusere annen føde enn melk, hvorfor sier jeg ikke dette vet jeg! Vet jeg det plutselig ikke! Hvorfor krymper jeg meg! Hvorfor reiser jeg meg nå, med Anna i armene og takker han? Er det dette jeg skal lære henne! Slik er man kvinne best, Anna, man tar imot og tar imot! Ta tilbake den takken, tenker jeg. Ikke nikk som om han er en autoritet og du aksepterer den autoriteten. Ikke gå ut og la han stå igjen, fornøyd med seg sjøl for å ha redda en fallende kvinne med gebrokken fransk. Og så gjør jeg det! Så lar jeg meg forsvinne.

Og der ute på gata vil jeg grine fordi jeg har vært så medgjørlig at jeg begynner å tvile på at det egentlig bor motstandskraft igjen i meg.

I glassvinduet til begravelsesbyrået som ligger vegg i vegg, prøver jeg å få øye på meg sjøl. I stedet ser jeg det vage fjeset der, det pistrete håret som jeg ikke kan huske om jeg gredde i morges eller ikke. Du mangler sjel, tenker jeg nesten høyt til speilbildet, men på norsk, heldigvis, i tilfelle jeg sier det høyt også. Blikket eller uttrykket eller hele kroppen som står der med den hersens barnevogna. Ingen. Personne, sier de på fransk, altfor likt det norske ordet for faktisk å være noen, og det er der forvirringa kommer fra. Du er ingen, tenker jeg.

Og så ser jeg at det blinker i telefonen. En ny epost.

Raphaëlle Reynaud, står det.

Det tar bare noen tideler av et sekund før jeg har retta ryggen.

Jeg ser ned på Anna med en gang.

Jeg smiler.

Hvorfor kom ikke den før timen?

Nå er mamma glad, sier jeg med den dumme, lyse stemmen som jeg har brukt til henne de siste fire månedene, enda jeg sverga på at jeg ikke skulle bli en sånn som lagde seg en barnestemme, helt til jeg leste forskning som viste at babyene lytta mer om man gjorde det, og jeg er en slave av all forskning, instinkt først, selvfølgelig, men det er borte, det finnes ikke, så da leiter jeg etter råd.

For mamma har fått en epost, sier jeg.

Kanskje det er der feilen ligger, rekker jeg å tenke før jeg åpner den. Jeg må slutte å kalle meg sjøl mamma til Anna, rekker jeg å tenke før jeg leser orda. Heretter skal jeg si jeg.

Det starta på bokmessa for uavhengige bokhandlere i fjor.

Jeg hadde dratt med meg Clément for andre år på rad. Torde ikke gå aleine. Han skjønte det ikke. Jeg jobba jo med nye folk hele tida, hvorfor blei jeg plutselig så sjenert der inne. Men det er en annen verden, sa jeg. Her kjenner jeg ingen, sa jeg. Kan du ikke bare tenke at alle er nakne eller noe, sa han, er det ikke det de sier at man skal? Klarer ikke, sa jeg.

Jeg hadde en usynlig kul på magen den gangen, og en veldig iver i meg, jeg trur jeg tenkte at det var nå eller aldri, det første året hadde jeg ikke orka å starte samtaler med forleggerne, bare høflig studert bøkene de hadde utstilt, og nikka vennlig til dem, men nå var det noe som tikka i meg, dette frøet som var sådd – Anna var bare et embryo på den tida, hadde ikke engang nådd fosterstadiet – eller jeg bare ga mer faen, det føltes sånn, jeg starta prat med småforlag etter småforlag, kjente Cléments blikk i nakken, tok med meg adresser, navn på tidsskrifter de oppfordra til å sende bidrag til – alle ubetalte, selvfølgelig – til jeg kom til Éditions de la Petite Rivière og Raphaëlle Reynaud.

Hun var lav og spinkel og energisk, med den der svære manken av mørke krøller – seinere var det noen som sa i forbifarta at hun hadde madagassiske aner – og lange, tynne fingre som hun slo sammen når hun snakka engasjert, og det gjorde hun hele tida – i alle fall der, på bokmessa for uavhengige forlag – og jeg blei dratt dit, mot akkurat hennes bord, gestikuleringa, stemmen som holdt et høyere volum enn nabobordets, og blikket blei like fort trukket mot den pene serien bøker i farger, med enkle variasjoner over geometriske figurer på omslagene, som hun sa sønnen hadde det grafiske ansvaret for. Hun var engasjert, tenkte jeg, men ikke overtalende, kun full av pasjon for det hun dreiv med. Hun var interessert i historier utenfra, hun sa hun likte andre perspektiver. Hvem er så du? Hun lytta da jeg snakka, det jeg sa om journalistikken, vikariatene som hadde glidd over i frilansing, og den voksende følelsen av at det ikke lenger var nok, eller at jeg holdt noe tilbake, som ikke passa inn i de artiklene og reportasjene jeg produserte – det føltes som produksjon! – jeg snakka og snakka om at jeg hadde skrevet greier ved sida av skolen sia jeg var åtte–ni år gammel, og hadde elska det å skrive uten å svare på en oppgave eller oppdrag, bare skrive for språkets skyld nærmest, og forresten kom jeg nordfra, fra arktiske strøk som ikke allerede var beskrevet opp og i mente, og det var derfor jeg begynte å skrive, for noen måtte jo beskrive det jeg så der jeg var, ikke sant, og Raphaëlle Reynaud lyste opp og nikka veldig. Jeg kunne kjenne Clément røre ved ermet mitt, som for å si at det var nok, men det var ikke nok, for det gløda av blikket hennes, så mye at jeg var sikker på at det smitta, og at mine øyne gløda tilbake på hennes. Jeg vil gjerne ta et steg videre, sa jeg, og skrive fiksjon. Ja! sa hun og lo en høy, ivrig latter som fikk folk til å snu seg ved bordene omkring. Så ga hun meg kortet sitt, send meg noe, Marie, sa hun, så snart du har noe helt som du trur kan passe, sa hun, send meg det! Og send meg det før du sender det til noen andre! Hun blunka til meg. Hun bøyde seg fremover, hun sa at det var noe med meg når jeg snakka, at hun hadde trua på at det var noe mer der, og jeg blei varm i kinna og usikker på hva jeg skulle svare, og etterpå spurte Clément om alt var i orden, for jeg var visst blank i øynene, er du syk, du har ikke vondt? – han sendte et blikk ned mot magen, og jeg rista på hodet.

Så begynte jeg å skrive.

Jeg skreiv når frilansartiklene var ferdige og sendt inn til redaksjonene jeg tok oppdrag for. Det var ikke lett. Når jeg satte meg ned, kom det ingenting. En gang skreiv jeg av noe som sto bakpå en tepakke Clément hadde satt frem til frokosten sin, og lot den starte, og i alle fall kom det noe da, kom masse – jeg stansa så snart det dukka opp et sted som ligna for mye på Márkannjárga, og så igjen Seifjord, begge stedene, vekk, de ødela, gjorde at jeg blei journalist igjen, beskrive virkeligheta, virkeligheta, virkeligheta, ville vekk fra det reelle, orka det ikke, begynte å skrive om en tanke jeg visste jeg hadde hatt en gang da jeg var i tenåra, et ønske om å ikke ha kropp, vekk fra det konkrete, den fysiske tilstedeværelsen i verden, eller i hvert fall bytte ut min veldig spesifikke kropp med en nøytral en, men jeg måtte ta vekk det med nøytral, for det krevde en forklaring jeg ikke hadde tankekraft nok til å gi, lage et rom, heller, i teksten for den abstrakte følelsen, det abstrakte tapet, noe også franskmenn kunne forstå, noe universelt. Og det blei en slags hale som vokste og vokste, og jeg fortsatte også etter at Anna var født, og jeg skreiv og skreiv og lot det bare renne, flomme over, og så bestemte jeg meg for å sende det av gårde til Raphaëlle Reynaud, hele ordoversvømmelsen.

Det var tre uker sia nå, og jeg har venta og venta og venta. Hun sendte bare en kort epost om at det var mottatt, og at hun gleda seg til å lese. Jeg pleide å si at jeg ville bli forfatter da jeg var seksten–sytten, jeg ville det lenge før det også, men da tenkte jeg at det var et for rart yrke å ønske seg, og fra slutten av tenåra og oppover slutta jeg å si det høyt igjen fordi det blei flauere og flauere for hver dag som gikk uten at jeg kunne vise til noen konkrete resultater, og dessuten stagnerte alle ideene mine alltid etter et par sider, mista krafta i seg, men ønsket forsvant ikke, det lå der under og dirra. Det var som om jeg hadde lagd meg et parallelliv der jeg hele tida nesten gjorde det jeg drømte om, men aldri helt.

Æsj, tenker jeg.

Åpne den eposten.

Grip tak i den du var, tenker jeg, erklær deg funnet igjen.

Og så leser jeg hva hun skriver, Raphaëlle Reynaud.

Jeg skummer gjennom den en første gang.

Jeg leser ikke nøyere gang nummer to. Det trengs ikke.

Jeg lukker bare mobilen og legger den tilbake i jakkelomma.

Hører Anna klynke, gir henne smokken som hun har mista.

Så, så, lille venn, mumler jeg. Så, så.

Noe med at hun er overraska.

Noe med at hun ikke forventa seg dette. Noe med at hun ikke vet riktig hva hun har lest, og hvordan jeg tenkte at dette skulle passe inn blant hennes utgivelser. Noe om at det er tydelig at min styrke som skribent heller ligger i det saklige, med min bakgrunn fra journalistikken. Noe om at den vage jeg-personen, nærmest uten navn, uten bakgrunn, burde vært forankra i noe tydeligere. Noe om at hun forventa seg, ja faktisk gleda seg til å stifte bekjentskap med et landskap som var annerledes enn det franske. Noe om at så snart jeg valgte det bort og heller valgte dette, blei det ei fortelling som ligner tusenvis, millioner av fortellinger som eksisterte fra før av. Noe om at hun ikke trur på dette vage og tåkete. Noe om at teksten for så vidt ikke er dårlig. Noe om at problemet er at det mangler et budskap, ei fortelling.

Noe om at hun oppriktig talt lurer på hvorfor jeg har skrevet dette.

Hvorfor dette, Marie Engmo? Er dette virkelig det du ønsker å sende ut i verden?

Det skreiv hun sikkert ikke, men det er det jeg hører mens jeg dytter barnevogna inn i den halvgamle bygninga vår, trykker på heisknappen, stirrer på den flekkete veggen i oppgangen mens jeg venter.

Da Clément ringer for å høre hvordan det gikk hos barnelegen, tar jeg den ikke, bare ser på det lysende displayet, setter meg seinere i sofaen og ammer ungen igjen. Av og til tenker jeg på henne slik. Som en unge, en hvilken som helst unge. Hun ligner uansett mest på Clément.

Da han til slutt kommer hjem, stabler han handleposene opp på kjøkkenbenken og begynner å ta ut vare etter vare, noen i skapet, andre i kjøleskapet. Jeg sier at alt gikk bra hos legen. Men jeg sier det før han har rukket å spørre, så han kikker bort på meg.

Å? Sikker?

Ja.

Jeg holder i Anna, driver og nynner på en melodi jeg må huske fra langt tilbake, barneskolen, barnehagen, jeg husker i alle fall ikke orda som hører til, bare melodien, og også den gjør noe med uttrykket til Clément, jeg klarer ikke å tolke det, så jeg sier at vi nok legger oss tidlig i kveld, Anna og jeg. Det var eposten jeg venta på, og så gikk det ikke, og da skal bare monotonien fortsette, fortsette, vond og lang som melodien jeg nynner på, jeg kan ikke se noe skifte, skimter ingenting nytt.

ÁHKKU DØR.

Jeg trur det skjer mens jeg ammer Anna den natta.

Det gjør jeg mer iherdig enn på lenge. Jeg kløna de første ukene, blødde og verka fra brystvortene, men det går seg til. Det er konkret. Hud mot hud, som de gjentok til det kjedsommelige på klinikken jeg fødte henne på. Der lot de i det minste som om jeg ikke var utlending, eller som om det ikke betydde noe. Kan et land som ikke er ens eget, noen gang virkelig bli det? Det kommer til å bli Annas, så via henne kan jeg antakelig finne en måte virkelig å passe inn på. Eller så blir hun et sånt barn som er med meg rundt på alle kontorer og oversetter, og får en slags voksen rolle i vår relasjon i møte med offentlige etater i dette landet. MEN JEG FORSTÅR JO! JEG TRENGER IKKE OVERSETTING! Nei, Anna skal forbli barnet, Anna skal sleppe å være den krykka jeg lener meg på i det franske byråkratiet. Så begynner hun å gråte, kjenner at jeg har dratt henne inn i tankerekka, og blir sulten av det, og jeg løfter den lille kroppen hennes, med nevene med de ørsmå neglene som Clément filer en gang i uka fordi jeg var uheldig den ene gangen jeg prøvde, og det kom en ørliten dråpe blod fra en fingertupp. Det er best at jeg tar meg av dette, sa han da. Så han tar seg av det.

Spis, tenker jeg mens jeg legger Anna til brystet, spis, spis, spis. Og hun spiser. Hun hadde spist også om jeg ikke hadde tenkt det, trur jeg, men det hjelper å holde fast i noe. Prøve å fylle det mekaniske med mening. Jeg klarer det bare så vidt. Nettene mine, helt sia Anna blei født, går med til dette, time etter time, å holde henne i armene, skifte side, bryst til bryst, håpe at hun etter hvert sovner, men ikke for tidlig, slik at hun får i seg nok mat, skifte bleie halvveis uti det, legge henne ned på senga, den vesle kroppen hennes, liten sjøl om alle på sykehuset i likhet med barnelegen sa at hun var så stor, lang først og fremst, men sjøl store spedbarn ser skjøre ut, det ligger i navnet, første delen av det, spedheta.

Hvem er jeg? tenker jeg, med det lille jeg har av tankekraft igjen.

Svaret er opplagt.

Hennes.

Jeg er hennes nå.

Også i de få øyeblikkene av dagen hun ikke trenger meg, er jeg hennes.

Jeg trenger ingen av de andre, og i alle fall ikke Éditions de la Petite Rivière.

Derfor er det bare logisk at jeg står til Annas tjeneste i det øyeblikket áhkku dør.

Står til hennes tjeneste, men ikke bokstavelig, oppreist med føttene på gulvet, sitter derimot i senga med en svær pute i ryggen som Clément kjøpte etter å ha sett hvor stusslig lite de små putene våre støtta meg opp under amminga.

Han har havna på utsida, og kikker inn på oss – meg og Anna. Men han elska henne før jeg rakk å gjøre det.

Han var den eneste av oss som grein på fødestua – etter at hun var født, jeg gråt bare før – og sa at hun var det vakreste barnet han noen gang hadde sett, enda hun var opphovna i ansiktet og kroppen, og ennå knapt hadde åpna øynene. Hadde jeg ikke akkurat fått lystgass, kunne jeg svart han tørt: Mener du det? Jeg syntes hun først og fremst så ut som et hvilket som helst nyfødt barn. Det var ingen fysiske tegn på at hun tilhørte oss, men jeg hadde jo sett at det var den lille kroppen som kom ut av meg. Sola lyste inn vinduet sjøl om det var vintersolverv, den mørkeste dagen i året. Anna blei født midt på dagen, og det var ikke overskya, lyset pressa seg inn, og et øyeblikk tenkte jeg at hadde hun blitt født samme sted som jeg blei født, så hadde ikke sola kunnet lyse inn på henne i det hele tatt, hun ville ikke sett sola før mange uker seinere. Hun dia, så sovna hun.

Nå tenker jeg hun, da tenkte jeg den.

Vi var fulle av adrenalin, Clément og jeg. Vi klarte ikke å holde oss. Clément begynte å sende meldinger og ringe hit og dit, og jeg så ned på den skrukkete huden, det uaffekterte uttrykket, roa i fjeset hennes og syntes det virka ganske ålreit å være forelder. Jeg burde ha sovet, men jeg trudde disse første timene fortalte meg alt jeg trengte å vite. Dette kom til å ordne seg. Men jeg tok feil. Jeg har fortsatt å ta feil hele veien. Verden har blitt tåkete.

Anna sov ikke stort mer enn de første timene. Hun sov ikke den første natta, og ikke på morgenkvisten heller. Hun sov dårlig de neste dagene også. Og ukene. Jeg grein til personalet som kom innom rommet vårt. Jeg klarer ikke mer, grein jeg. Dere må ta henne! Ta henne! Vær så snill! Jeg har ikke sovet på førtiåtte timer, grein jeg. Hun kommer til å dø, grein jeg, om hun ikke sover. Kanskje snakka jeg om meg sjøl i tredjeperson.

Clément gikk rundt på det knøttlille rommet og vugga henne i armene og ga henne de første kjælenavna mens han sa med en ny, lys stemme som jeg ikke kunne huske å ha hørt han bruke før: Hva er i veien, hjertet mitt, mon coeur, mon petit ange? Og snart måtte han haste av gårde til rådhuset i den vesle kommunen for å registrere eksistensen hennes også for byråkratiet, Anna Grasso Engmo, så rart det så ut på papir, mer ekte enn de bitte små fingrene hennes, Anna Grasso Engmo, jeg stirra og stirra før jeg skreiv under på dokumentene, og så klart vi trenger bokstaver, tenkte jeg også, da jeg så det, så klart jeg trenger disse bokstavene for å forstå at denne lille skapningen er mer enn et vedheng til kroppen min og til kroppen hans.

Vi var nære, alle tre.

Vi var slitne, gråteferdige, alle tre.

Vi led sammen. Hun fordi hun var ute i verden, og vi fordi hun var ute i verden.

Det mellomrommet, det som kom mellom meg og henne og så han på utsida, kom først seinere, da han etter fem dager måtte tilbake på jobb. Han var nervøs og ringte oss en gang i timen, og jeg var engstelig, og han var engstelig, men snart kom vanene og en ny hverdag, og alt handla om henne, og hun og jeg blei et slags lag, mens han var på jobb og blei det femte hjulet på det kjøretøyet som vi tydeligvis var blitt, jeg og hun, sammen.

Áhkku kunne ha dødd på den tida.

Mange dør da, rundt jul, den mørkeste tida på året, ei anstrengt tid, bestemor døde da, rett før jul, bestefar også. Broren til áhkku gjorde det. Ei av søstrene hennes også, for mange år sia. Jeg innbiller meg at jeg sjøl vil gjøre det en dag. Gi meg over når det er på det mørkeste. Men jeg kan ikke det lenger, i alle fall ikke ved vintersolverv, kan ikke ta akkurat den dagen, fordi den heretter handler om liv. Ett liv. Annas. Jeg er tydeligvis allerede villig til å ofre meg for det.

Men áhkku dør altså ikke til jul, ikke rett før, ikke rett etterpå heller. Hun vil ikke forlate oss da. Hun dør fire måneder seinere, og innen da har søvnen til det yngste oldebarnet hennes rukket å bli bedre, og så dårligere igjen. Det skal visst være slik.

Forbedring, forverring, forbedring, forverring, til Anna plutselig en dag er voksen kvinne, og forbedringene og forverringene blir hennes eget ansvar.

De første månedene av et liv, et livsløp i miniatyr.

Minus døden. Helst, aller helst, minus døden.

Jeg tenker mye på den disse første månedene av hennes liv, som jeg ikke vet samtidig er de siste av áhkkus. Ikke dø, tenker jeg hele tida, men henvendt til Anna. Du må ikke dø, lille venn, hvisker jeg til og med når vi er aleine. Du lar meg ikke hvile, men du må ikke dø.

Det er april. Sola går opp i Márkannjárga i firetida om natta. Dør áhkku før den går opp? Dør hun mens Anna ligger til et av brystene mine? Mens hun spiser, grådig slurper i seg melk? Jeg kikker ikke på klokka den natta. Jeg har slutta med det. Jeg kan ikke sammenligne tidspunkt i etterkant. Det kan også være mens jeg ligger der, så trøtt, og stirrer i taket, så anstrengt. Det ville vært enklere, tenker jeg mye seinere, om jeg følte meg levende i det øyeblikket. Kanskje ville jeg kjent den da, døden, eller kjent det da, tapet. Men ingenting. Bare ei konstant nummenhet, som dagen før og dagen etter. En langvarig lengsel etter søvn. Intet grunnlag for en retrospektiv aha-opplevelse. Jeg vil aldri kunne si: Å, nå skjønner jeg hvorfor det kjentes slik. Kan hende er det noe som blafrer i rommet uten at vinduet er åpent. Kan hende er det en ekstra varme eller en ekstra kulde. Kan hende er det ingenting. Jeg er for trøtt. Jeg kan ikke si noe sikkert.

Áhkku dør den natta, og jeg kjenner ingen forandring.

DE ANDRE I slekta kjenner døden som et plutselig nærvær.

Mora mi ser en flokk med fugler lette og fly over fjellet idet det hender.

Hun sitter i passasjersetet i bilen deres. Det er så mørkt at hun bare så vidt skimter dem. De er på vei mot sykehjemmet i Márkannjárga fra Seifjord, der de bor. Mora mi snur seg mot faren min etter at hun har sett dem, og sier: Der skjedde det. Så legger hun til: Du kan bare senke farta. Vi rekker det ikke uansett.

Søskenbarnet mitt, han som er psykiater og har fått seg jobb i Márkannjárga etter endt utdannelse, veksler på å stå eller sitte ved senga til áhkku og hører at pusten blir mer og mer anstrengt. Dødsåndedrettet, sier han etterpå. Etter hvert kommer mora hans, tante Inger, Inger-goaski, og holder han med selskap, hun legger en klut på hodet til áhkku og spør om de ikke har mer morfin. Hun har det vondt, sier Inger-goaski. Hun skal sleppe å ha det vondt.

Onkelen min, Ivvár-eanu, han som er sanndrømt, sier at han ante det, men ikke fikk så klart et signal som før áddjá døde. Da drømte han om ei utforkjøring uten blod. Hud som var så grå at den ikke lenger så levende ut. Denne gangen hadde áhkku bare dukka opp mer jevnlig enn hun pleide, sett på han med det tomme blikket sitt, men natta før var tomheta borte. Hun var seg sjøl igjen, kikka han inn i øynene sånn som hun hadde gjort da han var liten gutt. Beroligende, sier han. Det var en lettelse å se henne på den måten. Det er, sier han enda seinere, sånn jeg vil huske henne.

Broren min, den yngste av de to småbrødrene jeg har, bråvåkner et eller to øyeblikk etter at hun har pusta inn for siste gang. Han stirrer på vekkerklokka. Det digitale displayet. Han reiser seg halvt opp, lurer på om det er et av barna sine han har hørt, men det er helt stille i huset han bor i, i Hammerfest. Han er redd det er innbruddstyver på ferde. Han går ut i gangen, mot ytterdøra, står der ei stund og lytter. Ingenting. Han må ha våkna av seg sjøl. Etterpå forstår han hvorfor.

Den eldste broren min har nattevakt på sykehuset han jobber på. Han har en uggen følelse hele dagen, sier han, går rundt i den kvite frakken sin i de lange korridorene. En gang, sier han, trur han at han ser henne sitte på venteværelset mens han er der nede for å hente noen papirer, ser han ut gjennom ei dør med et vindu og synes hun sitter der, med det kvite håret sitt, hodet senka ned mot brystkassa, men så løfter hun hodet og han ser at nesa er svær og tjukk og rund og øynene brune. Det er ikke áhkku. Han går videre, småløper opp trappa igjen.

Alt dette forteller de meg seinere.

Seinere får vi også det nøyaktige tidspunktet bekrefta.

Men før det får jeg en telefon.

Mora mi har allerede ringt meg tre ganger, så jeg aner at det er noe viktig. Eller, dersom jeg hadde hatt tid til å tenke, eller hadde sovet nok til å tenke, ville jeg begynt å lure på det, og så ville jeg gjetta meg til hva som hadde hendt, men jeg tenker ikke, jeg ser bare de ubesvarte anropene, og jeg er sliten. Jeg er i konstante nye, imaginære samtaler med Raphaëlle Reynaud. Jeg vet plutselig hva jeg skulle sagt for å få henne til å forstå. Jeg vil ikke fortelle om et eksotisk nord! sier jeg og skjønner med en gang at det bare er svar på en brøkdel av eposten hennes, så det funker heller ikke. Jeg legger Anna på magen på et teppe på gulvet i stua mens jeg ordner meg en kopp kaffe.

Jeg må ringe tilbake. Jeg ringer tilbake.

Marie? sier stemmen hennes.

For det er stemmen hennes mer enn hun som sier det. Det er slik det lyder. Som om hun dytter den foran seg, og den får i oppgave å gjøre noe for henne som hun for øyeblikket ikke lenger er i stand til sjøl.

Ja, svarer jeg.

Áhkku er død, sier stemmen til mora mi.

Nei, svarer jeg.

Jeg mener egentlig Å nei, men Å-en blir stum, og det høres ut som en fornektelse, men hun hører ikke det i sin ende, for hun har kjørt hele veien til Márkannjárga, de fire timene det tar, fra Seifjord og innover i landet, i natt, og nå, forklarer hun, er hun på sykehjemmet der áhkku har bodd de siste ukene, og det er et så fælt sted å dø, sier mora mi, det er så triste farger på veggene, sier mora mi. Eller ikke egentlig triste, sier mora mi, men altfor nøytrale, blotta for følelse eller varme. Jeg trur til og med, sier mora mi, at det hadde vært bedre om de hadde malt i triste farger, fordi det i det minste ville gitt noe. Nå virker det bare falskt, sier mora mi. Dessuten er det for mange pasienter der og for få ansatte, sier hun. De løper rundt og rekker ingenting. De gjør så godt de kan, ikke sant, sier mora mi. De lyser ut nye stillinger hele tida, fordi folk blir utslitte og sykemeldt eller slutter, og så blir det enda verre for de som fortsatt holder ut, sier mora mi. For et sted! Klart hun ikke fant noen gnist til å fortsette der, sier mora mi. Ja, altså, vi vet at det gikk mot slutten, sier mora mi. Det var derfor hun blei flytta dit, sier mora mi. Det var mindre og mindre kraft igjen i henne, men jeg innbiller meg vel at det kunne vart noen måneder eller år til, sier mora mi, om hun hadde fått bli på den demensavdelinga hun var på.

Mora mi kunne også ha skrevet om hun ikke var så utålmodig.

Ikke det at skrivinga mi er tålmodig heller. Den haster videre fra artikkel til artikkel, den liker ikke å dvele. Hvis den dveler, er det noe feil. Som med den hersens teksten til Raphaëlle Reynaud. Jeg burde ikke tvunget den frem. Jeg burde venta til noe dukka opp av seg sjøl.

For avisredaksjonene skriver jeg jo mest om det samme, så kanskje jeg likevel er ei som dveler, bare skifter perspektiv eller sted. Fra region til region på jakt etter de glemte – eller først og fremst bevisst utrydda – språka. Baskisk, provençalsk, bretonsk, ulike varianter av patois. Intervjuer noen som har skrevet ei bok, eller starta et kurs, eller går i spora til det utryddingstrua eller allerede utrydda språket sammen med en lokalhistoriker. Ikke bare språk, men også lokale kulturer. Alt glir over i hverandre, og av og til har jeg kryssa grenser, nordover til de tre smålandene som ligger der, eller Tyskland, eller til Sveits, eller sørover til Spania. Skrivinga henger sammen med bevegelsen. Mora mi ville påstått at det er jeg som er for utålmodig, men det handler ikke om det.

Jeg skriver ved kjøkkenbordet eller på toget eller bussen. Får ideer til en ny vinkling, sender epost til rette vedkommende, bommer sjelden, har begynt å kjenne dem, redaktørene, vet hvem som trigges av hva, hvordan jeg skal selge inn ideen, riktige ord til riktig tid. For arbeidsgiverne skriver jeg hele tida og uten nøling. Det er som annet arbeid. Det går av seg sjøl.

Mens mora mi skriver, tenker jeg, med stemmen sin.

Hele livet mitt har mora mi skrevet og skrevet historier med stemmen sin.

Ofte av den melodramatiske sorten, men virkningsfulle like fullt.

Hun fargelegger historiene sine.

Men aldri i duse toner. Duse toner kler henne ikke.

Mora mi er best i knallrødt, knallblått, knæsj rosa eller djupsvart.

Og, tenker jeg, hun tvinger lytteren inn i historiene sine.

Jeg burde ikke kalle dette ei historie. Det er ikke det det er. Det er bare et utbrodert faktum. Áhkku er død. Og det skjedde på sykehjemmet. Det er ikke ei fortelling. Det er en nyhet, om noe. Ei rekke nødvendige opplysninger. Jeg er nummen. Jeg lytter. Mora mi har mye å si.

Det var ikke engang noe pynt der inne, sier mora mi. Vi rakk ikke å ordne til noe før det skjedde. Planen var å få tak i ei plante, pakke ut noen bilder, henge dem opp, sier mora mi. Av dere, barnebarna, og oldebarna. Hun er jo så glad i barn. Vi rakk det bare ikke, sier mora mi. Dette stedet fremskynda alt. Det gikk for fort.

Hun ga opp da de overførte henne hit, sier mora mi, og jeg kan forstå henne. Jeg trur jeg også ville gitt opp om jeg kom fra det åpne, fine bygget med så mange ting som hendte, aktiviteter, sang, musikk. De joika for dem også, de var fremsynte der, ville ikke bare gjøre som på de norske avdelingene, men faktisk hente frem og minne beboerne på egen barndom, lage de gamle matrettene om igjen, gumppus, kokekjøtt, laks fiska i elva, ja, du forstår, noe er jo det samme, men mye, sier mora mi, mye er likevel forskjellig, og derfra, det fine bygget med så hyggelige ansatte, og mange nok ansatte, ikke minst! Folk ville jobbe der, og ventelistene er lange for pasientene også, alle vil dit, ingen vil hit, men sånn er det, sier mora mi. Til og med arkitekturen var inspirert av tradisjonell samisk byggeskikk, sier mora mi. Kan du tenke deg det. Fra de store, åpne, varme rommene til denne flate boksen av ei bygning! Vi kjempa imot, sier mora mi. Til vi ikke lenger kunne nekte dem å flytte henne. Hun endte opp her, sier mora mi. Lå i senga hele dagen, spiste der, drakk der, sier mora mi, men nesten ikke det heller. Hun mista appetitten, tørsten. Tenk at det endte sånn! Jeg kan ennå ikke tru det, sier mora mi, jeg kan bare ikke tru at hun er død.

Det var jo mora mi, sier mora mi.

Jeg må bestille flybilletter.

Kan ikke dere bli med meg? sier jeg.

Jeg orker det ikke aleine, sier jeg.

Du reiser jo hele tida aleine, svarer Clément.

Jeg ser på han.

Jo, men det er med tog, sier jeg.

Jeg pleier ikke fly aleine, legger jeg til.

Clément får ei lita rynke i panna.

Anna dier igjen. Jeg liker ikke det verbet. Jeg bruker det feil når jeg snakker. Også på fransk sier jeg konstant det gale ordet, og hver gang retter han på meg. Elle allaite, sier jeg, og så sier Clément: Elle tête, mener du. Og så vil jeg si nei. Jeg orker det ikke. Det er omstendelig nok som det er, om ikke denne ene handlinga som det kjennes som vi deler, likevel er delt i to, hennes handling og min handling. MEN DET ER JO ÉN HANDLING, vil jeg si, OG VI DELER DEN, vil jeg legge til, SPRÅKET VI BRUKER, MÅ SPEILE DEN VIRKELIGHETA VI LEVER I, og noen ganger sier jeg det høyt også, og da ser han på meg med medlidenhet. Jeg liker ikke det. Det er den samme medlidenheta han ser på meg med nå.

Jeg skulle jo gjerne vært der med deg, sier han.

Jeg vil jo ikke at du skal være aleine i dette, sier han.

Det lyder som terapeutstemmen hans. Klangen av profesjonell empati.

Men da kan du vel bli med, sier jeg.

Marie, sukker han. Anna har jo ikke pass.

Jeg vil grine.

Jeg vil slå hendene i veggen og si at det faktisk skal kunne gå an å reise passfritt på dette knøttlille kontinentet. Det må vel gå an! vil jeg rope, å få med seg familien sin i en begravelse. Vi har fødselsattesten. HUN ER JO VÅR! Hun er så lita at hun er på grensa til fremdeles å være en del av meg. SER DE VIRKELIG PÅ BILDENE AV EI SOM ER SÅ LITA? Jeg trur jeg sier noe av det, eller allerede har sagt det, for han har ringt flyselskapet og sendt noen eposter og fått til svar at nei, vi kan ikke ta henne med oss ut av landet uten noen form for formell identifikasjon.

Jeg vil ikke reise uten dere, sier jeg.

Hun trenger meg, sier jeg.

Det er jo bestemora di, sier han. Bare at han sier ta grand-mère.

Fransken skaper avstand, finnes ikke i barndommen, ungdommen min. Det er ikke fortidas språk. Det er nå, er fremover, åra som kommer. Det angår huden, ikke skjelettet mitt. Men så må jeg likevel, klarer ikke å la være, lar det sleppe ut, dumt, unødvendig, rettelsen:

Áhkku.

Han ser spørrende på meg.

Jeg rister like fort på hodet. Videre nå, neste ting på agendaen. Ikke bore, bare stryke mildt over, snitte borti. Ord, ord, vekk med dem.

Kan du bestille billettene for meg? sier jeg. Jeg klarer ikke …

Han ser på meg, sukker.

Ok, sier han. Si hva flyplassen heter, så gjør jeg det.

Hva pakker man med seg når man ikke vet om man vil dra?

Jeg fyller kofferten med varmt tøy.

Det er Clément som sier at det sikkert er kaldt der oppe i nord. Han synes det er kaldt nok som det er her nede på kontinentet. Han fryser alltid og er derfor konstant nervøs for at jeg og Anna skal gjøre det samme. Han kler på henne flere par sokker og lag på lag med klær sjøl i plussgrader.

Jeg tenker: Dette er måten han elsker på.

Jeg tenker: Han holder oss varme.

Ullundertøyet han ga meg i julegave i år, som jeg ikke engang husker å ha pakka opp, fordi vi kom hjem fra sykehuset julaften og jeg skalv av søvnmangel og fikk knapt i meg mat, må med, sier han. Han tilbyr seg å vaske det enda en gang, i tilfelle det er skittent, men jeg rister på hodet. Det holder.

Vi har ikke kjøpt returbillett, for jeg klarer ikke bestemme meg for en dato. Jeg trur ikke på reisa. Det virker usannsynlig at jeg om et døgn skal befinne meg på den nordligste delen av det europeiske fastlandet. Kroppen nekter. Kroppen er lenka til oppgavene i det landet vi befinner oss i.

Dette er en dårlig idé, sier jeg.

Anna kommer ikke til å klare seg uten meg, sier jeg.

Hva skal hun spise? sier jeg mens han ordner med ei flaske. Hun har tatt ei flaske om dagen sia hun var ei uke gammel. Jeg produserte ikke nok melk, sa de, sjøl om det føltes som om jeg ikke gjorde annet, gikk rundt og produserte melk til jeg ikke klarte å stå på beina lenger, men det klarte jeg jo, for jeg måtte det, men jo, ja, det var visst ikke nok den gangen. Seinere blei det et ritual Clément så frem til etter jobb. Å gi Anna den ene flaska, hans stund med henne i armene. Nå er det bare enda en grunn jeg ikke har til å bli. Vi vet at hun vil få i seg nok mat uansett.

Jeg vil ikke dra, sier jeg.

Clément ser på meg igjen. Han får det brydde blikket han gjerne får når han synes jeg er urimelig, men skjønner at det handler om noe han ikke forstår, og ikke om han.

Men det er áhkku sier jeg.

Er det navnet hennes? spør han.

Áhkku? gjentar jeg spørrende.

Ja? sier han.

Nei, sier jeg, det er bare den hun er for meg.

Hun heter jo Anna, sier jeg.

Å, sier han og vender straks blikket mot henne. Som …

Anna Marie, sier jeg. Ánne Márjá, legger jeg til veldig mye lavere.

Som dere begge, sier han.

Jeg dytter en bunke med fire gensere ned i kofferten uten å se ordentlig på dem.

Ja, så hun er vår gáibmi, sier jeg.

Gáibmi? sier Clément. Han uttaler det feil. Likevel nikker jeg. Skal du ikke rulle dem sammen så du får bedre plass?

Jeg himler med øynene.

Da blir jeg aldri ferdig, sier jeg.

Áhkku og gáibmi, sier jeg.

Norsk er et rart språk, sier han.

Jeg dytter like mange bukser ned i kofferten også.

Det er ikke norsk, sier jeg.

Clément ler kort.

Og hvis det ikke er norsk, da? Hva er det da? Fransk? Ikke alle språk er nasjonalstatsspråk, sier jeg. Det har du vel fått med deg?

Clément er stille et øyeblikk.

Så, hva da? Finnes det patois i Norge?

Hver gang han sier det egennavnet, det tilhørende den staten som jeg egentlig bør tenke på som min stat, stikker det i meg. Vi pleier ikke å snakke om det. Eller, om jeg nevner det, sier jeg alltid nordover eller i nord, og han oftest Skandinavia. Nøytrale, eller i alle fall mer nøytrale begreper. Hver gang det blir for spesifikt, kortslutter jeg et ørlite sekund, gnistrer innvending før jeg blir stille, før jeg skrur meg på igjen, leiter etter en måte å gå videre på, eller å si noe som ikke fører til videre diskusjon eller krever ei forklaring, men samtidig ikke føles som et svik. Mot hvem? tenker jeg. Jeg røsker ut en klump med sokker og truser fra nederste hylle i skapet, dytter dem også sammen med resten av klærne, vet at Clément lar være å kommentere metoden, mangelen på finesse. Bare dytter bestanddelene av dette livet, her og nå, i dette landet, over i noe annet som ingenting.

Ikke patois, men samisk, sier jeg. Det har jeg sagt før.

Nei, svarer Clément. Det hadde jeg huska.

Da begynner Anna heldigvis å grine.