KATHRIN PABST

BESTEFARS
BUNKER

HVORFOR KRIGEN IKKE SLIPPER TAKET
– EN GENERASjONSFORTELLING

FORLAGET OKTOBER 2024

INNHOLD

Forord

1. De viktigste

2. De fordrevne

3. Soldaten

4. Fremover

5. Bunkeren

Epilog

Utvalgt litteratur

FORORD

Da jeg flyttet til Norge i 2001, mer enn femti år etter at krigen var slutt, skammet jeg meg over å være tysk. Jeg kom til et land tyskerne hadde okkupert i fem lange år, og hvor krigen fortsatt var høyt oppe i folks bevissthet. Følelsen av skyld og ansvar satt i ryggraden på alle oss som hadde gått på gymnaset i Tyskland i 1980-årene.

Det hendte at nordmenn som hadde opplevd krigen, unngikk å snakke med meg fordi jeg var tysk. Noen unnlot å invitere meg hjem, av redsel for hva naboene ville tenke. Noen krevde at jeg forandret faglige utsagn, og kalte meg nazist dersom jeg lot være. Akkurat det gikk veldig inn på meg. Men at folk ikke ville møte meg, det skjønte jeg. Jeg var jo en etterkommer av fienden.

For bare noen få år siden, lenge etter at jeg hadde flyttet til Norge, fikk jeg vite at min bestefar, en av dem som var aller viktigst for meg i oppveksten, muligens forble nasjonalsosialist hele sitt liv. En dedikert nazist og Wehrmacht-soldat under krigen, og en som senere aldri tok et oppgjør med sin fortid. Mer enn tretti år etter hans død fant jeg ut at det jeg trodde om min familiebakgrunn, langt fra var hele sannheten. Det meste var aldri blitt fortalt.

Jeg har nok alltid sanset at det lå noe under overflaten, men jeg manglet både innsikt og språk til å stille spørsmål ved det. Verken i min familie eller i samfunnet jeg vokste opp i, snakket man om vonde minner. Det gjaldt å konsentrere seg om her og nå; fortiden var ingenting å dvele ved. Samtidig ble jeg tidlig besatt av hemmeligheter, av å vite mer om hva det var jeg sanset, som jeg visste var der, men som jeg bare kunne ane konturene av. Jeg visste ikke hva jeg lette etter, og letingen startet bredt. Jeg hadde en sterk trang til å lære mest mulig om opplevelser som hadde vært skjellsettende for mine medmennesker, men som lå skjult. Denne jakten begynte i mitt fødeland, Tyskland, og den fortsatte i mitt nye hjemland, Norge.

Jeg valgte å studere etnologi, faget hvor man lærer om hverdagslivet til enkeltpersoner og grupper, om betydningen av tid og sted for menneskers erfaringer og handlinger. Hvordan opplever den enkelte de store historiske hendelsene? Og hvordan påvirker ens liv og valg omgivelsene – og nye hendelser? Det var de personlige beretningene jeg ble mest interessert i. Fortellinger om det som var så følelsesladet at det bare kunne deles skriftlig. Jeg tilbrakte time etter time i arkiver og på loppemarkeder på jakt etter dagbøker og brev, helst skrevet av mennesker som hadde vært usynlige i sin levetid. Det var deres skjebner og opplevelser, mente jeg, som utgjorde den viktigste delen av vår felles historie. De skjulte fortellingene måtte hentes frem, og de måtte forløses. Det ufortalte, det uforløste, ville hjelpe også meg å forstå. Det var der jeg ville finne det ekte, det autentiske.

Etter fullførte studier begynte jeg å konsentrere meg om sensitive, tabubelagte temaer. Jeg jobbet i årevis med fortellinger som ble ansett for å være for personlige, for skambelagte eller for vanskelige å håndtere til at de kunne deles med andre. Opplevelser og historier som ble holdt hemmelig fordi man ikke visste hvordan man skulle snakke om dem, eller med hvem. Jeg skrev et helt doktorgradsarbeid om hvordan personlige beretninger om vanskelige temaer kan forløses, håndteres og brukes. Jeg ante ikke hvorfor jeg gjorde det.

Doktorgraden tok jeg i Norge, og etter hvert som jeg ble kjent med nordmenn og norsk kultur, slapp skammen langsomt taket. Men konsekvensene av krigen er her fortsatt, sårene er ennå ikke helet, verken i Norge eller i Tyskland.

Jeg har skrevet denne boken i håp om å kunne tilføre noe til to perspektiver på vår felles historiefortelling. Det ene perspektivet handler om prisen store deler av den tyske sivilbefolkningen har betalt for nasjonalsosialistenes forbrytelser, en pris det forståelig nok er stilt få spørsmål ved. Det andre perspektivet er knyttet til langtidskonsekvensene av krig og traumatiske hendelser for oss som kommer etter, uavhengig av hvem våre foreldre og besteforeldre var. Selv om jeg bruker Tyskland som eksempel, gjelder mekanismene for de aller fleste av oss.

14 millioner tyskere levde i de tyske østområdene som tilfalt de sovjetiske og polske seierherrene ved slutten av andre verdenskrig, og 6,5 millioner mennesker måtte forlate disse områdene mer eller mindre samtidig. Det var i hovedsak eldre, kvinner og barn som flyktet fra sovjetiske og polske soldater da disse slo tilbake etter Nazi-Tysklands angrep og okkupasjon. Mange overlevde ikke ferden, og de færreste var velkomne hos sine landsmenn i vest. Og ikke alle klarte å forlate området før Den røde armé nådde dem. Blant dem var mine oldeforeldre Johanna og Karl, deres svigerdatter Elisabeth og hennes to små barn, Sophie og Marie. Marie, den yngste, skulle bli min mor. Under forsøket på å komme seg vestover skrev mine oldeforeldre dagbok. Mye av det som her skal fortelles, er basert på det de skrev ned.

Samtidig hadde min bestefar Robert, Wehrmacht-soldat i en av Hitlers elitetropper, klart å unngå et langt krigsfangenskap og ventet på livstegn fra sin familie. Også han skrev dagbok mens han var soldat. Som for så mange andre etterkommere av de mer enn 18 millioner Wehrmacht-soldatene er det vanskelig for meg å akseptere at han støttet nazistisk tankegods. Jeg spør meg fortsatt om den enkelte soldat kunne være både offer og gjerningsmann: offer for en ideologi, gjerningsmann på grunn av denne ideologien. Jeg har ikke svar, men vet at jeg har arvet både skyldfølelse og sorg.

Nesten åtti år etter krigens slutt er Tyskland fullt av mennesker som på et eller annet vis opplever etterdønninger av hendelser det er snakket lite om. For krigen var noe man ikke nevnte. Jeg har studert nyere forskningsresultater og snakket med fagfolk for å finne svar på viktige spørsmål. Kan hendelser som fant sted for flere generasjoner siden, fortsatt prege livet vårt? Kan traumatiske opplevelser på et eller annet vis bli overført til kommende generasjoner selv om de blir fortidd? Hvordan, i så fall, kan man motvirke eller stoppe slike prosesser?

Jeg bruker min egen historie som eksempel på hva fortielse av avgjørende hendelser, bevisst eller ubevisst, kan innebære og føre til. Det er mine egne erfaringer jeg skriver om, som tysker og etterkommer av mennesker som har opplevd andre verdenskrig på nært hold. Samtidig benytter jeg også andre kilder til å undersøke hendelser under og etter andre verdenskrig i Tyskland. Jeg har brukt faglitteratur til å skaffe meg oversikt over storpolitiske hendelser og strømninger. En bok om forholdene i en nordlig del av de tyske østområdene, Pommern 1945, er skrevet av Helmut Lindenblatt. Basert på et omfattende arkivmateriale, mer enn 1 200 samtaler og skriftlig informasjonsutveksling med tidsvitner og fagfolk samt analyser av over 7 000 fluktrapporter tegner han et detaljert bilde av hva som hendte når og hvor i Pommern. Også historikeren Andreas Kossert, selv barnebarn av flyktninger fra Øst-Preussen, er blant dem som har gått faglig til verks for å kartlegge hvordan årene 1945 og 1946 artet seg for tyskerne som ble fordrevet fra østområdene. Disse bøkene inneholder også mange referanser til krigsbarns skriftlige erindringer. I tillegg finnes det flere nettsider som tar for seg konkrete steder i Pommern. Her skriver hobbyhistorikere og slektsforskere om bygninger og hverdagsliv før 1945, og man kan lese personlige beretninger om krigen og flukten.

Min grandtante Margit, min bestefars søster, har fortalt meg om familiens hverdag før og under krigen. Hun har beskrevet barndommen sin, leiligheten familien bodde i, og hvordan foreldrene var som mennesker. Takket være hennes fortellinger og andre tidsvitneberetninger har jeg kunnet forestille meg livet i hjemmet, byen og regionen. Andre deler i boken er mine egne erindringer, og noen steder, når kildene har vært for sparsomme, har jeg måttet dikte meg frem. Informasjonen om mine slektninger er så korrekt som den kan være, men navnene er endret. Det historiske bakteppet er riktig, hendelser fra den tiden og på de stedene jeg skriver om, baserer seg på den mest pålitelige informasjonen jeg har hatt tilgang til. Men det er ingen andre enn tidsvitnene som vet hvordan hver enkelt opplevelse har artet seg. De kan ha funnet sted slik jeg har fremstilt dem, men det kan like gjerne ha vært annerledes.

Fortellingen om min familie er preget av en personlig søken etter å forstå hva og hvem som har preget meg som person, samtidig som jeg trekker inn perspektiver som jeg også har jobbet med som forsker, i Norge og i internasjonale prosjekter. På samme måte veksler jeg mellom å reflektere personlig og å dele forskningsresultater fra flere fagfelt.

Jeg ønsket å skrive en bok hvor teksten oppleves nær, og har unngått å bruke noter. I stedet blir noen bøker og artikler nevnt i teksten, og viktige publikasjoner er samlet i en tematisk sortert litteraturliste bak i boken. Etter beste evne har jeg prøvd å få til en smidig bevegelse mellom det tyske og norske språket. Mange av mine primærkilder – mine slektningers dagbøker, brev og nedtegnelser – finnes naturlig nok bare på tysk. Flere har vært krevende å oversette. Noen omformuleringer og tilføyelser har vært nødvendige.

Jeg er klar over at jeg ved å dele denne historien også forteller mine slektningers historie, og jeg har gjort grundige overveielser underveis. Mine søsken og søskenbarn har støttet prosjektet, og innspillene fra mine nærmeste, venner og bekjente som har oppmuntret og motivert, lest og kommentert, har vært uunnværlige.

Bare én av de omtalte flyktningene lever fortsatt: min mor. Jeg kunne ikke ha fortalt denne historien uten hennes velvillige medvirkning.

Denne boken er dedisert til henne, og til mine barn Jos Louis og Emma Lia.

Kathrin Pabst, juni 2024