Merethe Lindstrøm

OM TINGENES NATUR

Roman

FORLAGET OKTOBER 2025

Like a raspberry worm that lives in and from

its berry home and its berry world,

the human being lives in a world of things.

A Philosophy of Dirt – Olli Lagerspetz

USIKKERHETSPRINSIPPET

1

Jeg vasker. Jeg vet ikke om jeg skal kalle det jobben min, men det er vel vanskelig å kalle det noe annet nå. Jeg tenker alltid på det som en overgang, noe som kommer til å forandres, men som så mye annet som jeg først mente bare var foreløpig, har det satt seg i en rytme, og jeg kan ikke lenger si om den rytmen er noe jeg styrer eller om den styrer meg. Kroppen min gjør bevegelsene som skal til, løfter, vasker, tapper, jeg er vann, jeg flyter gjennom dagen, alt det er noe jeg gjør, men holder på avstand likevel, timene går, dagen går, og når jeg kommer hjem og setter meg i en stol, blir jeg meg igjen. Det er der tankene bor, skrev jeg til en venn, men sannheten er jo at dagene jeg jobber, er jeg ofte for trøtt til å tenke. Jeg vasker fordi jeg mangler penger, jeg vasker fordi det første jeg tenker på når jeg våkner om morgenen, er hvordan jeg skal skaffe penger, hvordan jeg skal betale regningene. Vasking er det enkleste, ingen stiller spørsmål ved vasking, det må vaskes, og noen må gjøre det.

På vei til jobben om morgenen, eller seinere på vei hjem, treffer jeg ofte på de andre som også vasker, vi utgjør en slags kommandolinje overfor rot og uro, vi vasker alle disse husene og leilighetene, og jeg går de samme gatene opp og ned. Selvfølgelig finnes beboerne også, men de er ofte ute når jeg vasker, i hvert fall gjør de lite av seg. En periode jobber jeg for et firma, jeg jobber sammen med de polske jentene eller de ukrainske jentene, med den stille bulgarske jenta og den libanesiske som jeg har hørt en gang var offer for menneskehandel. Husene, leilighetene er som kjæledyr, strøkne og puslet om, prissatt inn i det absurde, hegnet om som barn. Det er lite brutalisme, det er toetasjes rekkehus, det er morsomme klosser av lavblokker, funkisboliger fra førtitallet, femtitallet, arkitekttegnede villaer. Det skinner i monumentale vindusglass, i støvfrie persienner. Innkjørslene er fornuftige og minimalistiske, asfalterte og kantet med prydbusker. Plenene er ofte kunstig grønne. Jeg begynner å kjenne noen av husene så godt at det kunne vært meg som bodde her, jeg tenker at på et tidspunkt bor jeg nesten i alle disse husene og leilighetene, at jeg tilbringer like mye tid i dem, til og med mer, enn mange av eierne gjør. Jeg ser ofte på fotografiene de har plassert rundt i interiøret, jeg gjenkjenner forskjellige personer. Fotografiene kan være tatt på helt forskjellige tidspunkt, konfirmasjon, ferier eller skolestart. Jeg synes jeg vet mye om dem. Jeg lurer på om de ville kjent igjen meg. Der kommer hun som vasker, sier de sikkert. I et av husene er det alltid overfylte kjøkkenskap, matvarene står fint sortert, hvis noe blir brukt, erstattes det raskt av den samme varen. En huseier liker å folde og brette skittentøyet sitt, i en leilighet har de printet ut separasjonspapirene, arkene har ligget på samme sted i flere måneder, jeg løfter dem opp og tørker rundt det støvfrie rektangelet der de sammenstiftede sidene har ligget, og etterpå drar jeg kluten over familiefotografiene i glass og ramme, barna som smiler rundt et lite bål i skogen. En gang var jeg i en leilighet jeg syntes jeg kjente igjen, og mens jeg vasket, tenkte jeg at her har jeg vært før, jeg lurte til og med på om jeg hadde bodd der, i hvert fall tilbrakt ganske mye tid der. Det viste seg å være leiligheten til en venn av en venn, eller den gangen var det han som eide den, og jeg hadde faktisk bodd på sofaen der noen uker da jeg var mye yngre. Alt var selvfølgelig pusset opp siden det, jeg husker at vi hadde en fest, at høyttalerne til stereoanlegget sto ved de åpne vinduene, naboene tvers over gata hadde også fest, og når vi skrudde opp volumet på musikken, gjorde de det samme, til alt bare var en eneste atonal kakofoni. Nå var leiligheten helt stille. Jeg tenkte sånn er det, etter å ha bodd og oppholdt meg så mange steder er jeg selvfølgelig kommet tilbake hit, alt går i sirkel. En nesten blå katt tar alltid imot meg i en av de andre leilighetene, kommer løpende og stryker seg mot beinet mitt. Venter på mat i skålen sin, det glitrer i de grønne øynene. Ofte er det utsikten jeg liker og blir distrahert av, utsikten fra en spesiell leilighet eller kanskje et hus. Jeg kan stå flere minutter og bare stirre ut mot et tre og en barbert plen, eller asfaltdekket der det pleide å være en hage.

Å vaske holder kanskje det å skrive på avstand, som om vaskingen, en veldig fysisk beskjeftigelse, demper trangen til å tenke, til å manøvrere tankene rundt og rundt (vannet er jo ellers en god metafor for tankestrømmen). På mange måter er å vaske noe av det samme som man gjør i skrivingen, det finner fram i kaoset, det er en lignende prosess, med insistering, ordning, kategorisering av tegn, troen på disse tegnene. Jeg pusser og pusser. Jeg står igjen med en glatt flate, noen ganger er det et speil, eller noe gjennomsiktig, som et vindu. Jeg tenker på bestemoren min. Mormor vasket bordflater. Hun serverte mat og kaker, middager, snitter og hvit dame på konditori Reimers i Bergen. Først stilte hun seg ved anretningen, der maten ble dandert når den kom fra kjøkkenet eller fra disken, hun fikk brettet og gikk ut i lokalet, nummeret på bordet sto på en liten lapp. Når kundene var ferdige, hentet hun brettet og plasserte de skitne tallerkenene og bestikket i en liten stabel, før hun tørket over bordplaten. Det er den tørkingen med kluten jeg husker best. Hendene hennes var alltid myke av grønnsåpevannet og klutene hun brukte til å tørke av bordene, årene lå tjukke over håndbaken, håndflatene fulle av linjer. I minnetalen om mormor sa jeg at hun var som et tynt, ungt tre i vinden, at hun var bevegelig, aldri insisterende. Nå lurer jeg på hvorfor jeg sa det. Mormor hadde i hvert fall et hus, et hjem, hun vasket og serverte, hun tok seg av meg og av den gamle moren sin. Først da hun selv ble gammel, måtte hun flytte fra hjemmet sitt, leiligheten der hun bodde. Men det er sant, de gangene jeg så henne etter det, hadde hun alltid noe hjemløst over seg.

Husene jeg vasker er helt vanlige og samtidig merkelige. De er åpne og lukket på samme tid. Jeg vet ingenting om hva som foregår der når beboerne kommer hjem, bare tegnene, narrativene som jeg aner og fyller ut. Særlig pleide jeg å mislike en samling små, nybygde rekkehus på vestkanten der arkitekten måtte ha sovnet over papirene sine, hvis det noen gang fantes en arkitekt. Utenfor lå et sterilt, søvnig nabolag, ingen barn på trampoline eller sykler, det bodde unge folk med penger der, opptatt av å tjene mer. I helger og ferier var rekkehusene og plenhagene tomme, om høsten råtnet frukt og bær på et par ensomme trær ytterst på en grønn flekk. Jeg vasket to hus der, eierne ryddet før jeg kom, det virket ikke som noen av dem brukte huset til mer enn et sted å kikke på skjerm før de sovnet, de glemte sjelden tallerkener ute eller lot klær henge over stolrygger, jeg ble alltid overrasket når jeg så rot. De gangene jeg gjorde det, fikk det meg til å føle meg bedre, at det faktisk bodde noen i disse husene som ofte lignet del av en scenografi i et stykke som aldri ble spilt. I de nyere leilighetene jeg vasker, er det få store bokhyller med bøker, men i de eldre er det fortsatt hele vegger med samlede verker av både Hamsun og Kielland. Huset der jeg vasker annenhver torsdag, har kunst på veggene, både litografier og malerier, jeg snakker med det gamle ekteparet som bor der. De sitter ofte og venter når jeg kommer, med kaffe de vil jeg skal drikke, noen ganger tror jeg de har pyntet seg litt. De har fortalt meg alt om bildene de har samlet, om kunstnerne de har kjent. Ofte er vasking bare et ord, leilighetene skal moppes med engangskluter, klutene inneholder forskjellige kjemikalier som erstatning for vann. I Gamlebyen vasker jeg hos en kurator som også samler på bilder, men av mye yngre kunstnere, hun bor i leiligheten sammen med datteren sin. Kuratoren har et stort kontor og en Apple-skjerm som tar hele skrivebordet. Hun vil at jeg skal pusse glassbordet i stua med et spesielt middel før jeg støvsuger og vasker gulvene hennes, selv sitter hun mye og snakker på Teams, denne dagen har hun holdt på der inne i en time, og etter at arbeidet mitt er ferdig, mens jeg står i gangen og tar på meg jakka, kommer hun ut og lener seg mot dørkarmen, hun kikker på meg og sier var ikke du poet eller noe sånt? Du ser virkelig ut som en jeg har lest. Nei, sier jeg, jeg vasker.

Jeg har husene mine, de jeg tenker på som mine hus, der jeg har holdt på lenge. Huset jeg liker best trenger å bli tatt vare på, en glemt passasjer på en stengt flyplass. Det er aldri noen der når jeg kommer, aldri lenger tegn til at andre har vært der. Av og til later jeg som jeg, som vi, bor der. Jeg går opp hagegangen, åpner døra og går inn, henger nøklene på veggen og setter meg i en stol der jeg kan se ut, kjenner at det er fint og stille. I begynnelsen lå ofte lapper med små meldinger til meg fra eierens barn, jeg vet at de kommer innom av og til, en av dem overnatter når hun er i byen, men de setter aldri noen spor. Lappene var det eneste de la fra seg, det eneste jeg merket av dem, men nå er det ingenting der, kanskje de har mistet interessen eller bare stoler på at jeg følger manuset og forstår hva jeg skal gjøre. Huset kommer snart til å begynne å forfalle, jeg hører en hosting i rørene, takstein har begynt å ramle ned, mose samles under mønet og over nordveggen. Alt som ville blitt fjernet av den opprinnelige eieren, en gammel mann som nå er på aldershjem, som kanskje er blitt fortalt at dette bare er foreløpig, blitt lovet at det står som før, de tar seg av huset, alt venter på at han kommer tilbake. Den gamle som har passet på alt dette, som har bodd her, som har fjernet mose og reparert taket gjennom årene, som har sørget for å stake opp rørene og byttet pakninger mens ungene vokste opp. Og nå er det bare meg, som vasker. Jeg har vært gjennom alle rommene, biblioteket som kanskje egentlig er et arbeidsrom, med det gamle skrivebordet som kjennes som mahogni når jeg stryker over platen, globusen som fortsatt har lys, bokhyllene fra gulv til tak, jeg har funnet førsteutgaver av Ibsen der. Jeg tørker forsiktig støv av bøkene, soverommene er pent redd opp, sengene med teppet strukket stramt over, det er jeg som strekker teppene, selv om ingen har bedt meg om å gjøre det. Stua med lysekrone og biedermeier. Jeg har til og med vært på loftet og skimtet utsikten mot byen. Gamle sommerkjoler i en lyseblå klespose med glidelås, barnesykkel fra syttitallet innerst i hjørnet. I passasjen mellom kjøkkenet og gangen henger malerier. Tåkete landskap med fjell, kanskje en hytte i horisonten. Kua som står ved en låvedør, budeie i noe som må være bunad.

Jeg vasker huset som allerede er rent, og der ingen bor.

2

De skrur av strømmen en onsdag. I skumringen som følger, sitter vi og leser. Vi leser til bokstavene glir sammen, mister både omrisset og essensen, da ser vi opp. Nå sitter vi bare, kikker inn i den mørke hagen der stammen på eika lyses opp av månen. Vi er glade i den eika, et gammelt tre noen kappet greiner av på sørøstsiden i fjor vinter, hver gang det blåser, tenker vi på hvilken vei det vil falle om det ikke klarer å klore seg fast i jordsmonnet lenger. Flere av de eldste trærne på nabotomta har falt. Vi venter spent og litt skadefro på egne vegne. Men treet står, friskere nå. Om ikke så lang tid kommer det likevel til å være borte. Kanskje om et halvt år eller litt mer. Når anleggsmaskinene kommer. Borte, akkurat som den smale stien fra uthuset opp til planketerrassen og det lille annekset som første gang vi så det, minnet oss om Virginia Woolfs skriveanneks i hagen i Rodmell, selv om det ikke er noen som skriver i dette. Alt skal bort når utbyggingen starter, på papiret er det sikkert allerede visket ut. Vi lurer på hva maskinene, gravemaskinene og kranene river først, taket eller veggen, uansett vil rommene åpnes, som på det bildet vi så fra en krigssone der innsiden av et hus var eksponert, et barnerom, et kjøkken, soveværelset til et eldre ektepar, senga der noen hadde sovet. Som de gammeldagse dukkehusene uten framside, det var avkledd, man kunne kikke inn, flenger av tapet, rester av middag på et bord. På nabotomta har huset allerede stått tomt lenge. Først gikk vinduene, så var en dør borte, neste uke hadde noen hentet planker fra inngangspartiet. Huset føles ensomt når vi ser på det, som om det er begått et overgrep, og det stumme offeret er forlatt, eksponert. To av trærne rundt nabohuset faller under en storm, ett går i september, et annet i april. Men her står alt fortsatt. Nå sitter vi i skumringen, kjenner mørket som om det beveger seg fra et punkt og fordeler seg utover. Vi tenker fortsatt på dette som hjemme, det er egentlig ikke vanskelig, alle steder blir hjemme etter hvert. Vi sitter i tussmørket, venter på at skyggene også skal viskes ut. Da det ikke er mer å se, går vi bare og legger oss.

Hele vinteren har Asgeir kjørt bussen. Han kjørte skolebuss om morgenen, og pensjonister resten av dagen. Han sto opp tidlig, så tidlig at lyset var mange timer fra å nå opp i dalen og fylle skogen rundt det lille huset der vi bor. Han drakk svart kaffe mens han sjekket ruta, tok på seg uniformen, en lyseblå skjorte og grønt slips, en høyhalset maskinstrikket jakke med logo for busselskapet han jobbet for. Han fylte en termos med resten av den svarte kaffen på kanna, slapp ut hundene og ga dem mat, og ropte til meg at han dro. Den kalde bussen som et skall der han krøp inn, og så røret med alkotesten han blåste inn i for å få startet motoren. Han kjørte de lange veiene, de bratte bakkene i dalen, stoppet ved brøytekantene der barna sto altfor tålmodige og ventet. Han sa ikke mye om det, en taushet hele vinteren som passet med snøen, alt som var dekket, stillheten i det mørke, tunge laget. Men jeg så dem alltid for meg, i små kåper og jakker, de yngste med votter og luer i forskjellige farger, de ville trampe inn i bussen, ta med seg kulda utenfra, tegne hjerter og smilefjes på de duggete vinduene, le av noe de oppdaget utenfor ruta, latteren som forplantet seg mellom dem, gjennom bussen. De små barna på setene, noen ganger var det problemer med varmeapparatet, og pusten deres ville bli hvit frostrøyk når de snakket og lo. Asgeir fortalte meg likevel litt om været og kampene med snøen, tynne striper av vei der han hentet noen av barna. At han kjørte seg fast, ikke kunne komme videre, at han kjørte i bakker der bussen begynte å skli. Barna som ble stille, holdt seg fast i setet. De skjønte alvoret, dette går bra, ikke noe å være redd for, sa han da og spilte musikk som fikk dem til å synge med. Og etter at barna var gått av, stoppet han et sted for å pisse, ta seg en røyk. Skalv på hendene når han rullet røyken. Eller den elektriske bussen som måtte lades mens han satt og ventet, lyttet til den ekstra dieselvarmeren. Han kom seint hjem, så trøtt at jeg en gang så at han stoppet utenfor huset og lente seg på stolpen i inngangspartiet, sovnet mens han sto der, hodet som falt framover, kroppen svaiet før han våknet brått igjen og fant fram nøkkelen. Inne i huset tok han av seg den lyseblå skjorta og jakka med glidelås, plasserte dem på en kleshenger som var festet til en krok i taket der musene ikke kunne nå dem, hengte den blå snoren med identitetskortet over, kortet med fotoet der han ligner en avsindig mann på et fengslingsbilde. Satte seg ved bordet, kikket på nyhetene. Han kunne late som han så på tv eller leste en bok, mens han egentlig sov, våknet etter en stund og sa jeg sover ikke, jeg bare lukket øynene.

Depresjonen er vanskelig å skille fra fattigdommen, når han sover bort helgene, når han snur seg vekk fra hele dagen. En gang ble han innlagt, eller han la seg inn der folk legger seg inn når de ikke orker orker tyngden, ikke orker de grå dagene. Han sa han var trist, bare trist. Det er noen år siden, det var vinter da også. Det var selvfølgelig ikke som om han sjekket inn på et hotell for å sove, overvintre, eller som jeg forestilte meg det, et slitent hotell for dem som ikke drar på ferie, for alle de andre. Men det var likevel som om han dro fra meg, lot meg stå igjen alene med alle regningene, tok en pause fra fattigdommen. For vi hadde gjeld allerede da. Jeg besøkte ham på det stedet. Han sto og røykte i en døråpning, jeg vet ikke om det var lov, han sto sammen med flere andre. Det var første gang på lenge jeg så ham glad, virkelig glad, og da han oppdaget meg, ble han overrasket, som om jeg ikke passet inn i bildet, at her kom hverdagen med alle problemene og slitenheten og fattigdommen, men han kysset meg, han sa dette er Julie, vi er gift. Han viste meg oppholdsrommet, han viste meg sitt eget rom. Han sa her har de orden i sakene, og lo. Det var et fint rom, med sengeteppe og en vegg i lysegrønn aksentfarge. Ingen mus, ingen lekkasje fra taket, det var strøm og varme og ferdiglaget middag, kommer du tilbake snart, sa jeg. Han sa at han trodde det, han satt og var seg selv igjen, og jeg kunne se at han hadde dårlig samvittighet for å bo i det varme rommet med lyse farger og tv, og jeg hadde dårlig samvittighet for at jeg ville ha ham hjem, han vinket til meg da jeg gikk. Og jeg tenkte jeg burde være glad for at han ikke var trist lenger. Men så kom han tilbake, og så begynte han å kjøre buss. Strømregningen hadde vokst seg stor, og vi sa så lenge de ikke tar strømmen. Denne fattigdommen er forbigående. Vi er ikke fattige, vi sier alltid til hverandre at vi er jo ikke fattige, men det kjennes sånn. Det hjemløse kjennes sånn, vaskingen, de lange dagene kjennes sånn. Som om vi er flyktninger, i hjemløsheten. Vi har blitt vant til den, vi pakker de få tingene våre og flytter videre. Legger fra oss nøklene og forlater enda et hus som vi kalte hjemme. Det begynner nok å lukte av oss, siden vannet også er borte. Uten elektrisitet til pumpa står alt stille i rørene. Jeg vasker meg med en flaske vann jeg har tatt med fra jobben. Strømselskapet sier at jeg må ringe Nav, hvis jeg får en garanti kan de skru på strømmen igjen. Jeg vil ikke ringe Nav, jeg går rundt i en time før jeg ringer Nav. Men hvis det er en brønn, sier han fra Nav, kan du ikke bare hente vannet opp derfra, kan du ikke heise det opp. Det er tretti meter ned, det er en pumpe, sier jeg, det ville ikke engang være mulig å få ned en bøtte. Han mumler, er han irritert over at jeg ikke samarbeider med hans forestilling om en brønn. Bildet han har i hodet er trolig av mennesker rundt en gammeldags vannkilde midt i en by, der beboerne står og snakker jovialt sammen mens de firer ned bøtter og trekker dem opp ved hjelp av en vinsj. Jeg ser til gjengjeld for meg ham som en med skjegg og ullgenser, tynn i håret, men det stemmer nok ikke. De stemmer sjelden med forestillingen jeg hadde, hvis jeg treffer dem seinere, folk i telefonen. Jeg sier igjen at det ikke er mulig å få vannet opp fra brønnen manuelt. Når jeg ligger i senga om natta tenker jeg på vannet dypt der nede under oss, under der vi sover. Av og til har jeg drømt at senga liksom svever i lufta, selv om jeg vet at grunnen under er solid. Inngangen er en liten åpning på nedsiden av huset, en slitt plankedør og hullet der det ligger en stor kampestein på toppen. Brønnen, det gulbrune vannet som kommer ut av krana når det regner, som stopper opp når rørene fryser om vinteren. Filosofen Thales skal ha snublet ned i brønnen fordi han var for opptatt med å kikke opp på himmelen, og en hushjelp skal ha ledd av ham og spurt hvordan han kunne forvente å se hva som fantes der oppe, når han ikke engang oppdaget det som var rett foran ham. Alt er vann her, vann er grunnstoffet for alle ting, som Thales ville ha sagt, men Thales var visst også fattig. Mannen fra Nav er taus en stund. Samtalen vår nærmer seg slutten, siden jeg tydeligvis ikke vet hvordan jeg tar meg ned i brønnen min, kan han nok ikke hjelpe meg. Det kan likevel hende han kan gi meg en garanti, men da må jeg gå på nettet, kanskje jeg kan ringe på hos naboen og spørre om å få tilgang, spør han. Jeg sier at nærmeste hus med folk er et stykke borte, og der har de reist på hytta. Han sier at det var dumt, og så er samtalen over. Siden det nå er fredag, får vi ikke tak i mer vann, alt vi har er de få flaskene vi har kjøpt i butikken.

En stund skrev jeg reisebrosjyrer og manualer. Jeg skrev for et engelsk hundemagasin, men under pandemien gikk fyren med reisebrosjyrene konkurs, og hundetidsskriftet kuttet ned på skribenter. Og manualene var ikke nok, ikke den lange tiden Asgeir gikk uten jobb og vi fikk gjeld og kunne ikke betale regningene. Jeg likte hundebladet, jeg skrev om jaktturer jeg aldri tok, om utstyr til hund på båtferie. Om å reise med dyr i bobil. Jeg kjente til mange strekninger, men googlet det meste, på googlemaps beveget jeg pilen gjennom landskapet, på veier jeg ikke hadde reist. Særlig var det en strekning jeg likte på østkysten av Irland, i County Louth, der man tydeligvis kan skimte toppen Slieve Foy når man kjører fra Dundalk rundt Carlingford og til Newry. Jeg kunne imidlertid ikke garantere at man ville nå fram overalt med bobil, og foreslo at man tok med seg sykler. En stund var det fint, jeg kunne fortsatt å reise sånn, gitt råd om rasteplasser og overnatting, noen av strekningene kjente jeg godt, som hundefergene fra Dublin til Holyhead og fra Harwich til Hook of Holland. Men til slutt måtte jeg innse at det ikke holdt, og like etter kom nedbemanningen som sikkert ikke hadde så mye å gjøre med pandemien som med dårlige tider for papirtidsskrifter. Og i fjor vinter våknet vi en morgen av at Olivia bjeffet, vi hørte stemmer, og da vi kikket ut av vinduet, sto en kvinne og to menn i snøen. Kvinnen var utbygger og hadde kjøpt tomta med huset der vi bodde. Hun kom tilbake om våren, i mai. Hun pekte på eiketreet vårt og sa at det nok måtte vekk. Vi sa at eiketreet ikke hadde gjort noe galt, at hvem vil ikke ha et eiketre i hagen, hvem vil ikke ha et stort tre og høre vinden suse i greiene og hva med ekornene og fuglene, hun svarte at vi hadde et godt poeng, og foreløpig skulle treet få stå. Selvfølgelig er det ikke noe som varer, og uka etter kom en med gravemaskin og begynte å rive greiner av treet med grabben, jeg åpnet vinduet, ropte og viftet med armene, fikk ham til å stanse. Han var en hyggelig fyr. Vi ba for treet, vi sa at han måtte tenke på fugle livet. Vi er blitt de idiotene som redder trær ved å klatre opp i dem, sa vi til hverandre etterpå, selv om vi naturligvis ikke klatret. Treet var likevel preget. Stikkveien inn til hytta vi kaller huset vårt, og til nabotomta, skal bli en ordentlig vei. De bygger veien først, så kommer de til å ta husene. Trærne, skoglinjen. De kommer til å rive det ned alt sammen. Hus for sånne som meg, som liker det ødelagte. De skal bygge nytt, alltid nytt, bedre, trærne og skogen skal vekk for å gi lys og plass til garasjene, plattingene. Hjorten, ekornene og biene skal finne seg et nytt sted. Vi skal finne et nytt sted. Jeg som hadde begynt å like huset der vi har bodd lenge nå, i over fire år. Fukten på loftet, taket som drypper, det gulbrune vannet når vi dusjer, mauren allerede i april, alle musene. Det er ikke vanskelig, jeg tenker alltid på et sted som hjemme etter en stund, til dagen vi vet at vi skal flytte. Det er da hjemløsheten sniker seg inn, det er da jeg kjenner det, men ikke ennå. Vi får et overraskende brev, utbyggeren har bestemt seg for å vente, hun skylder på det kommunale byråkratiet, hvis vi er heldige får vi en årstid eller to til i huset med treet og annekset og musene og ubetalte strømregninger.

Tennene hans er verre nå, det virker som om fortennene flytter seg. Han henter ut en jeksel, holder den fram for å se, vi ser på den begge to. Det ujevne svarte krateret på den ene siden, fargen på tanna er gråbrun, ingen av oss sier noe. Den får ikke laget flere problemer. Han ignorerer tennene sine, ignorerer det han ikke kan gjøre noe med. Å pusse dem er blitt som et meningsløst ritual, en slags optimistisk gest. Kjennetegnet på fattigdom, de dårlige tennene. Fører fattigdom til en slags galskap, i hvert fall til utenforskap, eller er det omvendt, at depresjon fører til fattigdom. Er medisinen han tar, egentlig mot fattigdom. Han forteller at noen av ungene aldri sitter stille i bussen, de urolige ungene det er fattet vedtak om, de som må få en kloss som hindrer dem i å ta av seg sikkerhetsbeltet og løpe rundt, han sier bare det, han sier bare at enkelte unger sitter aldri stille, det er de som får medisiner, men hvor kommer uroen fra, all uroen i et samfunn med for mye av alt, der ingenting står stille, ingenting er trygt, barna som skal finne ro i midten av en sentrifuge. Det tenker han på, selv etter at han har kommet hjem, tenker på de små og store ungene i den kalde eller altfor varme bussen. Jeg sier han ikke må tenke for mye, du vet hvor den veien går, sier jeg, det er ikke noe bra sted å være. Han legger tanna i et glass, som et barn gjør som venter på at den skal erstattes av mynter, kanskje han gjør det av gammel vane, at det er noe ubehagelig ved å kaste det som har vært en del av ham, tanna i glasset, der han kan se den.

Kanskje depresjonen er Asgeirs utenforskap, et sted han kan være i fred. Plasserer ham på kanten, der det alltid er lite penger, dårlig råd. Han er sterk, løper opp bakken på tross av røykingen han har holdt på med siden han var ni. Vi bærer bøker opp fra det lokale biblioteket, vi har ikke hatt bil hele vinteren. Kroppene som forandres, tilpasses, de er hardere nå, mer gjenstridige. Det knoklete vi kjenner når vi stryker over hverandre, vi tilpasser oss maten som ofte er den samme, suppe, potetmos. Vi blir mer utholdende, kjenner det i armene når vi skyver vogna opp bakkene, den gamle barnevogna vi kjøpte på loppemarked. Jeg liker å bruke tid, han vil alltid fort fram, utålmodig. Olivia, hunden vår, valser ved siden av meg, kikker opp for å se at alt er bra. Den grå pelsen som gjør at hun forsvinner der veien er mørk, men kommer fram igjen i de lyse feltene. Den lille, hvite gjeterhunden går rett bak henne. Hjemme setter vi tilbudsvarene ut på benken, overrasket over all den fine maten som har gått over dato. I vinter, når han gikk ut altfor tidlig, ble jeg liggende i senga etter at døra slo igjen, jeg hørte noe som kan ha vært hundrevis av små føtter som løp i taket, over loftsgulvet eller i veggen. Og etter at det var begynt å lysne, kunne jeg ofte se en katt smyge ned tunet, stoppe ved skjulet, forsvinne inn i skogen. Fortsatt roter musene rundt i det ene kjøkkenskapet, om vinteren er de overalt, jeg har funnet spor i senga, og vi har sett dem løpe langs sengekanten. Men snart blir det lysere, gjentar vi for hverandre, for om våren forsvinner de ut. Olivia som ligger på gulvet foran senga og vokter.

Nå kommer han tidligere hjem, han har handlet og satt bussen midt i bakken opp til huset, der står den, liksom på vei et sted, og barna som går forbi nede på grusveien, peker på den, kjenner igjen skolebussen. Hvis jeg skal være ærlig, har han alltid lignet en mann som holder på å dra. Som har stoppet akkurat idet han var på vei ut døra, på vei et sted, halvveis i bakken. Og hvis jeg ser at han krysser tunet om morgenen, tenker jeg at han kanskje ikke vil komme tilbake. Men han kommer alltid tilbake. Han reiser aldri. Han kommer tilbake hver dag, og hver dag ser han ut som en som skal dra. Han er aldri helt til stede, aldri helt der han er, men hvor er han da. Han liker å sove, han kan sove bort en hel dag og våkne først når kvelden kommer. Kanskje han begynner å bli eldre, ikke gammel, men det som kalles eldre, kanskje jeg til og med er mer glad i ham nå som tiden har gått, han nærmer seg slutten av femtiårene, ansiktet hans er mer slitt, håret mykt og grått i det blonde. Han lener seg ut av vinduet og røyker, slipper inn kulda. Om ettermiddagene tar jeg kobbelet på Olivia, vi går i skogen eller ned i den lille grenda med rekkehus, i dag går vi går forbi postkassestativet der en guttunge står i veikanten, hunden din er grå, roper han, hvorfor har den ingen farge. Jeg sier at grå kan også være en farge. Han kikker kritisk på Olivia, før han kaster en ball som lander i veien foran oss. En jente roper fra vinduet, moren hans. Hun er ung til å være noens mor, jeg tenker på mamma, at jeg burde ringe henne, jeg sparker ballen tilbake til ham, han får tak i den og går langsomt mot husrekken, slår ballen noen ganger mot asfalten. Jenta, moren, har lukket vinduet. Det er snart vår nå.