MARIANNE MACDONALD

Håp og hevn

Copyright © 2015 by Bladkompaniet

All rights reserved

Omslagsdesign og -illustrasjon: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2015

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-9192-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

Persongalleri

Amalie Hartmann, seriens hovedperson

Emmeline, Amalies yngre søster

Dorothea/Dorthe, Amalies mor

Frantz, Amalies yngre bror

Doktor Severin Hartmann, Amalies far, død

Gerda, hushjelp hos Hartmann-familien

Rittmester Jonas Eide, venn av Hartmann-familien

Fru Eide, rittmesterens kone

Victor, rittmesterens eldste sønn, bor i København

Tobias, rittmesterens yngste sønn

Olava, rittmesterens datter og Emmelines venninne

Maria, tjenestepike hos Eides

Doktor Johannes Brock

Alette, Brocks datter

Ferdinand, Brocks sønn

Theodor, Brock yngste sønn

Fru Pihl, Brocks husholderske

Anna, tjenestepike hos Brock

Edel Qvale, venninne av Emmeline og Olava

Herr Bakker, pensjonert lærer og husvert

Gregor Hendriksen, medisinstudent

Fru Nicolina Sigvaldsen, doktorfrue

Wilhelmine Sophie Hjort, fru Sigvaldsens unge kusine

Ulrik Pedersen, doktor i København

Slik sluttet forrige bok:

Amalie løftet blikket og møtte hans. Hun så den samme gnisten i øynene hans som hun var sikker på at han kunne se i hennes. Det var ikke ansiktet til en kald, profesjonell lege – tvert imot. Men idet blikkene deres møttes, var det som om en maske ble trukket over ansiktet hans. Alt uttrykk forsvant.

«Ja,» kremtet han og studerte armen hennes nøye. «Jeg ser hun har gitt deg et grundig blåmerke. Jeg skal snakke med henne. Vi kan ikke ha slik oppførsel som dette.» Han slapp Amalies arm og tok et skritt tilbake. «Du kan trekke ned ermet nå.»

«J-ja. Selvfølgelig. Unnskyld.» Hva ba hun om unnskyldning for, egentlig?

Brock svarte ikke. Han gikk bort til den låste døren og fant frem en nøkkel. «Kom, så skal jeg vise deg,» sa han over skulderen.

Låsen gikk rundt med et klikk, og Brock åpnet døren. Amalie tok noen skritt fremover. Bena skalv. Hun strakte hals, så hun fikk innsyn til værelset. Synet som møtte henne, fikk henne til å snappe etter luft.

1

Christiania, våren 1854

Det var en liten gutt som lå der. Amalie ble stående i døren og stirre på ham. Hva var dette? Hun kjente en kribling i nakken, og ble brått svimmel. En liten gutt …? Hvem var han?

Gutten lå så fredelig i sengen sin, og brystkassen hevet og senket seg rytmisk. Han sov tungt, uten tegn til å ha hørt at døren ble åpnet. Lange, mørke øyenvipper hvilte på de bleke kinnene, og Amalie antok han kunne være tre–fire år gammel.

Tankene hennes var et eneste stort kaos. Innerst inne hadde hun nesten vært overbevist om at det var fru Brock som var her inne, at hun hadde blitt gal, og var innesperret mot sin vilje. At det var det som var doktor Brocks mørke hemmelighet.

At han hadde en mørk hemmelighet var jo også åpenbart, men den var langt verre enn Amalie hadde forestilt seg. Selv i sine villeste fantasier hadde hun ikke kunnet se for seg at Brock holdt et uskyldig barn innesperret på denne måten.

Værelset de stod i, var enkelt og svært ryddig. Til et loftsværelse å være var det både stort og luftig, og det var innredet med omtanke. Guttens seng var romslig, med store, myke puter og en god dyne. Ved siden av sengen var det et nattbord, og et stykke unna stod det en pen kommode. Plankegulvet var dekket av et tykt, behagelig teppe, som så dyrt ut. Det var et komfortabelt rom på alle måter – ja, nærmest luksuriøst.

Likevel var det noe som manglet. Hun så seg rundt. Hvorfor hadde ikke gutten noen leker? Kontrasten til barneværelset nede var slående – der var det så mange leker at det var vanskelig å holde orden. Her var alt nakent og tomt.

Amalie tok uvilkårlig et skritt mot sengen, men Brock la hånden avvergende på armen hennes. «Ikke forstyrr ham,» sa han lavt. «Han har så vondt for å sovne igjen hvis han først blir vekket.»

Amalie stanset nølende, men ristet av seg hånden hans. Hun hadde aller mest lyst til å strene bort til sengen, løfte gutten opp og marsjere ut av huset. Sette ham fri fra dette meningsløse fangenskapet, ta ham med et sted der han kunne løpe rundt og leke som alle andre barn. Sinnet ulmet i henne. Hun kunne ikke fatte at et barn ble holdt innelåst på denne måten! Et barn hun ikke engang hadde visst eksisterte! Hun måtte hjelpe ham, måtte redde ham.

Men det var noe i Brocks ansikt som fikk henne til å vakle. Blikket hans var festet på gutten, og øynene var så uendelig triste. Det var en sorg så stor at Amalie fikk vondt av å se på ham. Hva var det som foregikk?

«Fru Pihl skulle ha fortalt deg at han var her,» sa Brock. Stemmen var dempet, og øynene vek ikke fra guttens ansikt. «Jeg trodde hun hadde sagt ifra til deg.»

«Hva mener du?»

«Rett før jeg dro til København, gav jeg henne beskjed om å be deg holde barna unna loftet. Alette og Ferdinand skal ikke være her oppe. Det er noe alle i huset vet, barna også, så jeg tenkte ikke på å nevne det da vi to snakket om arbeidsoppgavene dine og hva jeg ønsket for barna.»

Amalie husket hvor rasende fru Pihl hadde vært da hun fakket Alette på vei opp loftstrappen. Husholdersken hadde også advart Amalie på det skarpeste om at hun ikke hadde lov til å gå opp på loftet, men ikke sagt noe om hvorfor. Men det var altså på grunn av dette barnet. Amalie så bort på sengen igjen. Hvorfor var det så om å gjøre at ingen fikk ha noe med denne lille gutten å gjøre? Han så jo helt harmløs ut.

Amalie grøsset. Hadde hun tatt så fullstendig feil av Brock? Hun hadde trodd at han var en god mann, en snill mann. Hun hadde trodd at det befant seg varme og kjærlighet bak den strenge, kalde fasaden. Men her i huset hadde altså Alette og Ferdinand blitt skjermet mot denne gutten, og attpåtil så lenge at Brock ikke engang hadde tenkt på å nevne det. Hvor lenge hadde gutten vært innestengt på dette værelset?

«Men hvorfor …» begynte hun, men stemmen brast. Hun var opprørt.

«Hvorfor fru Pihl ikke nevnte det?» skjøt Brock inn. «Jeg tror hun skammer seg. Men det falt meg ikke inn at hun skammet seg så mye at hun prøvde å skjule hans eksistens for deg.»

Amalie hadde ikke ment å spørre om hvorfor fru Pihl ikke hadde fortalt henne om barnet, men svaret til Brock fikk henne til å stusse. Hvorfor skulle fru Pihl skamme seg over den lille gutten? Det var et eller annet hun ikke fikk tak i.

Før hun fikk spurt, gikk Brock bort til sengen. Skrittene hans var lydløse og lette, som om han hadde gått bort til sengen slik mange ganger før. Som om han hadde vært redd for å vekke ham mange ganger før. Han strøk over guttens kinn med en ømhet og forsiktighet som fikk det til å krympe seg i Amalie. Brock følte omsorg for ham, det var tydelig. Men hvorfor holdt han ham innesperret da? Hun skjønte det rett og slett ikke.

Hun rensket stemmen. «Hvem er han egentlig?»

Brock snudde seg mot henne, og øynene hans var to mørke brønner av fortvilelse. «Han heter Theodor. Theodor Brock. Og han er min yngste sønn.»

2

«Er han sønnen din? Men …» Amalie ble stående og stirre fra den ene til den andre. Hun så ikke noen likhet mellom dem. Gutten var liten, sped og lys. Han minnet henne litt om Ferdinand. De hadde de samme fargene, men Theodors ansikt var likevel annerledes enn brorens. Han hadde myke, liksom utflytende trekk. Han lignet overhodet ikke på sin mørke, skarpskårne far, men det gjorde da heller ikke Ferdinand.

«Det er fru Pihl som tar seg av det praktiske, sånn i det daglige,» fortalte Brock. «Hun sørger for at han får mat, vasker ham, skifter på sengen. Alt slikt. Jeg ser til ham naturligvis, flere ganger daglig, men det er hun som står for pleien.»

Amalie skuttet seg uvilkårlig. Stakkars gutt! Husholdersken var på ingen måte en kjærlig og omsorgsfull kvinne. Rettskaffen var hun nok saktens, men det kunne bli knapt med ømhet. Hva hadde dette lille barnet gjort som gjorde at han fortjente en slik behandling?

«Du sa at hun skammet seg over ham?» spurte hun og skottet over på Brock, mens hun håpet på en forklaring.

«Ja. Men at hun skulle gå så langt som til å holde ham skjult for deg, det hadde aldri falt meg inn. Jeg vet at hun ikke liker at de andre tjenerne snakker om ham, men nå virker det jo nærmest som om hun har gitt dem munnkurv alle sammen.»

«Anna sa hun ville miste stillingen om hun sa noe …»

Brock ble stram i ansiktet, før han plutselig smilte. «Men hun fortalte likevel?»

«Ikke egentlig, men hun innrømmet at det var noe som foregikk.»

«Nå. Fru Pihl er en svært dyktig husholderske,» sa han langsomt. «Det kan ingen ta fra henne. Huset er plettfritt, og alle tjenerne gjør det de skal. Theodor får godt stell, og at fru Pihl er ærlig og hardtarbeidende, det har jeg aldri vært i tvil om. Men …» Han holdt inne.

«Men elskelig er hun ikke,» fullførter Amalie og gned seg uvilkårlig på armen. Den verket fremdeles etter husholderskens jerngrep.

«Nei.» Brock rynket pannen. «Og nå har hun gått for langt. I dag gav hun deg blåmerker, og det er fullstendig uakseptabelt. Jeg skal heller ikke ha noe av at hun fornekter guttens eksistens. Men om du ikke er sterkt uenig, vil jeg allikevel ikke si henne opp.»

«Nei, gjør endelig ikke det!» Amalie var forskrekket. Arbeidsledigheten var stor i Christiania, og hun visste av bitter erfaring hvor vanskelig det var å skaffe seg en stilling. Ikke om hun ville ha det på samvittigheten at fru Pihl mistet arbeidet sitt.

Brock nikket kort. «Så sier vi det slik. Jeg gjør det klart for henne hva hun har å forholde seg til, men hun får beholde sin stilling.»

«Ja.» De hadde på en eller annen måte snakket seg vekk fra den lille gutten. Amalie kikket bort på ham igjen. Han sov rolig, uten tegn til å ville våkne.

Det virket ikke som om Brock hadde tenkt å si eller fortelle noe mer. Han gikk mot døren med de samme lette, lydløse skrittene som før, og ledet Amalie forsiktig ut.

Brock fant frem nøkkelen, og låsen gled igjen med et tydelig klikk. Amalie ble stående, usikker. «Hvorfor låser du ham inne?»

«For at Alette og Ferdinand ikke skal komme inn naturligvis. Jeg vil ikke at de skal forstyrre eller skade ham.»

Hva skulle hun svare på det? Det var fremdeles noe uhåndgripelig, for ikke å si uforklarlig, over det hele. Men det virket ikke som om Brock hadde tenkt å forklare mer. Hva slags mann var han, som holdt et barn gjemt på loftet uten en forståelig grunn?

De fortsatte bortover gangen og ned loftstrappen uten at Amalie fikk summet seg til å spørre om noe som helst. I hodet virvlet kaotiske tanker. At han kunne gjøre noe slikt? Det virket så ulikt ham. Eller var det ikke det? Kanskje hun hadde tatt feil av ham, kanskje han slett ikke var slik hun hadde trodd. På den annen side … hun kunne ikke glemme uttrykket hans. Fortvilelsen. Sorgen.

Han ledet henne bort til barneværelset og snudde seg mot henne. Han så sliten ut. «Jeg må komme meg på universitetet. Jeg håper du klarer å berolige barna, slik at de skjønner at ingenting alvorlig har hendt.»

«Jo, men …» Amalie svelget. Hun hadde tusen spørsmål, men bare tid til å stille ett: «Du sa at fru Pihl skammer seg over gutten. Hvorfor gjør hun det?»

Han ble stående og se på henne. Han virket enda trettere enn før. «Fru Pihl var svært glad i min hustru,» sa han til slutt. «Jeg tror at hun på mange måter tenkte på henne som sin egen datter. Derfor tok hun det nesten som en personlig fornærmelse at min hustru fødte et slikt barn som Theodor. Hun synes vel det satte min hustru i et dårlig lys, som om det var hennes feil.» Ansiktet hans var plutselig forpint. Han snudde seg vekk og begynte å gå bortover gangen mot trappen. «God formiddag, frøken Hartmann.»

Brock forsvant ned trappen uten å se seg tilbake, mens Amalie ble stående igjen som et stort spørsmålstegn. Et slikt barn som Theodor?